462 ISMERTETÉSEK. 



A mediterrán kavicsot az ö kvarcit, íillit, paleozoos mészkő, andezit és 

 dácit görgetegeivel Lóczy L. egy még a miocénben a fehérvármegyei Alföld és 

 a somogyi dombok helyén állott régi, számos eruptiv kőzettől átjárt hegység- 

 ből származtatja le s hasonló gondolatnak adott kifejezést Schafarzik F. is. 

 (•Kőzettani függelék). 



Érdekes, hogy Sümeg és Tapolca vidékén az alsómediterrán kavicsai a 

 pleisztocén defláció következtében fényes felületű éles kavicsokat szolgáltattak, 

 akárcsak a Nógrád körüli, szintén alsómediterrán kavicsok. 



A mediterrán emelet kövületeit Schréter Zoltán határozta meg iijból, 

 nevezetesen a Devecser, Haláp, Tapolca, Herend és Márkó körüli kiválóbb 

 lelőhelyekről. Egyúttal megállapítja, hogy a nyirádi hydrobiás mészkő nem 

 szarmatakorú (Böckh J.), hanem a gnmdi színtájuak egyik édesvízi betelepülése. 



A szarmata emeletet már Böckh J. jelölte volt ki pontosan és 

 Balatonudvarról és Tapolczáról kövületeket is sorol fel. Az újabb meghatáro- 

 zásokat Schréter Zoltán végezte, főleg a Devecser — Tapolcza, Zánka — Akaii 

 között és Balatonudvari környékéről származó paleontológiái anyagon és egyszer- 

 smind ugyancsak ő hívja fel a geológusok figyelmét arra, hogy a közönségesen 

 Cerithiíiiii jncíum-nsik mondott nevű csiga helyesebben Potaíindes (PireneUa) 

 mitrtdis, EicHw.-nak nevezendő. Megállapítja továbbá, hogy a Balatonvidék, de 

 egyszersmind Magyarország összes szarmata lerakódásai is az orosz és a román 

 szarmata rétegekhez viszonyítva, kizárólag az alsó szarmata emeletet kép- 

 viselik s hogy Gaál István « középső* szarmata emelete Hunyadban kétsé- 

 gesnek tekintendő. 



Ezek után előadja Lóczy L., hogy a szarmata mész általában mélyebb 

 szintben van, mint a mediterrán lajtamész, még pedig Devecseruél 190 m., 

 Tapolcánál 150 m-nyire a t. sz. f. és itt iktatja közbe Jordán Károly térszíni 

 vázlata kísérletében a nemrégen felfedezett tapolcai tavas barlang leírását is. 



A szarmata rétegek felszínét bevonja végre egy szakadozott kavicslepel, 

 melynek kavicsa a defláció által kifényesíttetett. Ez a kavics a Nagybakonyból 

 származik, ahonnan azt a szarmata időben nagy esésű patakok szállították le. 



A mediterrán és szarmata lerakódások ott, ahol a mezozoos alaphegységre 

 rátelepültek, elég szintesek és zavartalanok ; akadnak azonban több helyütt 

 kissé megdőlt rétegkomplexusok is, ami arra vall, hogy az ÉK — DNy-i töré- 

 sek még az alsó neogén lerakódásokat is eldarabolták. 



A p a n n o n i a i - p u t u s i emelet. A szóbanforgó lerakódások Lóczy L. 

 oknyomozó fejtegetései szerint legcélszerűbben pannoniai-pontusiaknak nevezen- 

 dők ; a ponhisi kifejezést (Bécstől az Aral-tóig) a szarmata és levantei közé 

 eső szint, ellenben Sbpannonüiit ennek egyik fáciese megjelölésére kívánván alkal- 

 mazni. Ez utóbbi vonatkozás értelmében pannóniai, beszarabiai, gétiai, kaukázusi 

 stb. fáciesei vannak a pontusi emeletnek. Kéthelynél '250, Faluszemesen 293 m-ig 

 fúrták meg az agyag, homok, édesvízi mészkőrétegek és lignit telepecskékből 

 álló lerakódásait ; a siófoki fúrásban pedig 34-0 m-nek találták összes vastag- 

 ságukat. A Balaton felvidéki lejtőkön Í230 — 250 m magasságban kanyarog vé- 

 gig a régi pontusi partszegély kavicsos konglomerátuma, a Badacsony és a 

 Szentgyörgy bazaltsisakjai pedig 280 — 290 ni. t. sz. f. magasságban pontusi 



