46G ISMERl'ETÉöKK. 



fennsíkokról, másfelöl pedig a Nagybakonyról idáig lehúzódó kavicsleplek által 

 eltakarva; azonban a sümegi Haraszton 260 m magasságban igen szépen meg- 

 figyelhető a durva parti turzás konglomerátuma. Érdekes, hogy a pontusi tó 

 abrodált sziklafeneke a Bakony E-i peremén legalább ::iOO m-rel magasabban 

 fekszik, mint a Balaton környékén ; mert míg Balaton-Szt-Lászlónál még 

 40—45 m t. sz. f. magasságban található a pontusi lerakódások alja, addig a 

 nagyatádi fúrásban 273 m, a lábodiban pedig 358 m-nyire ment le a fúró a 

 pontusi rétegekben. De amennyiben az atádi fúrásban a típusos levantei réte- 

 geket is elérték, amelyeknek a somogyi fensíkon a 3ü0 m t. sz. f. lösz alatt 

 semmi nyoma nincs, kiviláglik, hogy a Dráva völgyében a pontusi táblának 

 egyik lesülyedt része fölött transgredálva a levantei vizek az Alföld felől öböl- 

 szerííen nyomultak előre. A nagy magyar Alföldnek dunántúli részén a pontusi 

 lerakódások egész vastagságát Lóczy csak mintegy 250 — 300 m-re teszi. De 

 tovább is boncolgatja Lóczy a pontusi lerakódások fiziográfiáját, megállapítván 

 azt, hogy anyaguk a Bakonytól Ny-ra s onnan messze le Somogyba túlnyomóan 

 homokos, továbbá a Bakonytól K-re a móóri liasadékon keresztül a Kis- Alföld 

 felöl szintén homok, másrészt ellenben eltekintve a parti kavicsszínlőktől a 

 Bakony DK-i oldalán és mintegy e hegység árnyékában messze be Somogyba 

 is főleg agyagos az uralkodó üledék. Ezt a tüneményt Lóczy folyóvizek műkö- 

 désével magyarázza, amelyek kétfelöl is megkerülve a Bakonyt, a Kis-Alföldet 

 elborító tóságokból a Nagy-Alföld siker medencéjébe oly időkben szakadtak 

 bele, amikor ennek partjai negatív értelemben jobban visszahúzódtak volt. 



A Balaton körüli pontusi lerakódások általában vízszintesek és a paleo- 

 és mezozoos, sőt az eocén és miocónkorú rétegekből álló partok fölött transz- 

 gredálók, amiből kitetszik, hogy a Balaton-Felvidék és a Nagybakony a pontusi 

 környezettel szemben a postpliocénkor óta viszonylagos diszlokációkat nem 

 szenvedett. Azért mégis az tapasztalható, hogy a Balaton ÉK-i végén a leg- 

 magasabb pontusi színlö alig több 200 m-nél, ami a fehérmegyei alaphegység 

 mélyebbre süppedt helyzetével kapcsolatos, míg Ny-on még a 300 m-t is meg- 

 haladja. De érintették a pontusi rétegek széles balatonkör uyéki területét azok 

 a nyílegyenes és kerékküllőkhöz hasonló legyezőszerűen szlttérő árkos vetődések 

 is, melyek Zalában É —D-i, Somogyban ÉÉNy — DDK-i és Budapest körül már 

 ÉNy — DK-i irányúak és amelyeket mindenütt a legszembeszökőbb módon a mai 

 hidrológiai hálózat elfoglalta. E völgyek annál is biztosabban értelmezhetők vető- 

 déses vonalaknak, mivel sok esetben ismert törések közvetlen folytatásába esnek. 



A Balaton környéki bazalt topográfiailag több típusnak felel meg. Lóczy 

 ugyanis megkülönbözteti: 1. A magasan fekvő és szélesen elterülő lávatakaró- 

 kat (Kabhegy, Dobozierdő). 2. A csonka kúpalakú magányosan álló hegyeket 

 (Badacsony, Gulács). 3. A mélyen fekvő kicsiny bazalterupciókat (Hegyesd, 

 Kereki domb). 4. A nagy kitérj edésíí bazalt platókat (Monostorapáti erdő). 



A magasabbakat (300 — 260) régiebbeknek, a mélyebbeket pedig fiatalab- 

 baknak tartja Lóczy, úgy magyarázván a dolgot, hogy az előbbiek a pontusi 

 lerakódások eredeti térszínén, az utóbbiak annak már több mint 100 m-rel 

 erodált, — tehát később kialakult felszínén foglaltak helyet. 



