ISMEKTErÉSEK. 467 



A bazalterupciókkal Beudaxt, Stache, Böckh J. és Hofmaxx óta Sommbe- 

 TELDT ós Vitális István (Petrográiiai függelék) foglalkoztak tüzetesebben, de 

 azért ezeken kívül több becses adatot közöl róluk még Lóczy maga is. így 

 pl. konstatálja, hogy bazaltgörgeteg a bazalttufákban nincsen ; hogy az utóbbiak 

 nem konglomerátumok, hanem breccsiák. Hofmanx KÁEOLY-lyal egy nézeten 

 van, t. i., hogy e bazaltbreccsiák eruptiv keletkezésüek. JiöcKH-el és Hofmann- 

 nal teljesen egyetértve Lóczy is a bazalt erupcióit a felső pontusi időben tör- 

 téntnek ismeri föl Vitális IsTvÁN-nal szemben, ki a bazalterupció kezdetét a 

 Congeria balaíoiUca és az Unió Wclzlcrí szintek közé véli helyezhetni. 

 A bazalterupciók a legfelsőbb édesvízi mészkő lerakódásának idejében kezdődtek, 

 először vízben ülepített tufákkal, azontúl pedig szárazföldi kitörések képében. 

 Ettől az időponttól eltartottak az erupciók a pleisztocén idő elejéig. A geizir- 

 kúpok keletkezése pedig csak azután következett be és ezek működése még az 

 említettnél is fiatalabb időbe esik. A feltörő bazalttufa zárványai különösen a 

 a Tihanyi félszigeten, a c Barátlakások n szikláján sokfélék, nevezetesen fíllit, 

 kristályos mészkő, permi homokkő, dolomit, édesvízi mészkő stb. 



A bazaltkitörések száma a Balaton környékén 100 nál több és egyes 

 helyeken Vitális három (Szt-György), illetve két (Tátika) erupciós ciklust 

 különböztetett meg, t. i. a bazanit, a limburgit és limburgitoid és végre a föld- 

 pátos bazalt ciklusait, amelyek azonban Lóczy szerint legfeljebb vulkánegyeden- 

 ként, de semmiesetre az összes Balaton környéki bazaltvulkánokat illetőleg 

 (Vitális nézete) jelenthetnek viszonylagos korokat is. Nemcsak a lávatakarók, 

 hanem még a nagyobb kúpok is bizonyára több és ismételt lávakitöréseknek 

 köszönhették létrejöttöket. A pliocén alapon elterülő bazalttakarók összesége 

 egy 260-300 m magasságban elterülő platót szolgáltatott, mely eredeti kiter- 

 jedésében legnagyobb volt Európában és amely pokban emlékeztet Indiában a 

 dékáni és másrészt az északamerikai bazaltplatókra, habár ezek méreteikben 

 sokkal nagyobbak. Most azonban ezek az egykor nagyobb kiterjedésű láva- 

 takarók az erózió folytán el vannak darabolva és megcsonkítva, úgy hogy ezidő- 

 szerint leginkább csak a kürtők körüli részek vannak még annyira- amennyire 

 épségben. Sok kürtőnek az üregét mint végső ejectum breccsiás tufa foglalja 

 el. Viszont igazi, ma is felismerhető kráterek nem voltak megfigyelhetők. 



A bazaltvulkánok elhelyeződését illetőleg arra az eredményre j utott Lóczy, 

 hogy a BöcKH-HoFMANx-féle elrendeződés, egymást derékszögesen keresztező 

 töréseken ma már alig tartható fenn, amennyiben a kijelölt vetődési vonalakon 

 tényleges vetődések nem voltak kimutathatók. Az összes dunántúli bazaltokra 

 vonatkozólag pedig megállapította, hogy azok részint a liakony-hegység tenge- 

 lyében, részint pedig egyes medencék peremén lépnek föl, vagy pedig árkos 

 vetődésekhez vannak kötve. A legmagasabb térszínben, nevezetesen a fődolo- 

 miton elterülő Kabhegy (601 m) vagy a Dobos-Agártetö (513 m) magas bazalt- 

 takarók a leghigabban folyó lávát képviselik és egyszersmind ezek a legrégiebbek 

 is. Utánuk következtek a 300 m magasságban nyugvó (Tótihegy, Gulács, 

 Badacsony, Szt-György) és a Balatonfelvidék geomorfológiai tengelyébe esők és 

 végre mint legfiatalabbak a 140 — 150 m magasságban elhelyezkedők, amelyek 

 a Balaton mellett törtek fel és főleg eruptiv tufákból álló. 



