470 ISMERTETÉSEK. 



az Ercsi mellettit a keletkezésükkor még elkülönült kis Alföldi és nagy Alföldi 

 medencékbe B-feló'l beszakadt torrens folyók törmelékkúpjainak tartja, míg ellen- 

 ben a közép Duna folyásának kialakulását a felső pleisztocénbe helyezi. Ide- 

 tartoznak a budapesti, kb. 30 m magasságú, Klephas prirnigenius maradványok 

 által jellemzett kavicsok is. De Lóczy a kavicsok keletkezésének nyomozásában 

 még tovább megy és szép paleogeográfiai és hidrográfiai tanulmányába belevonja 

 még a keleti Alpok tövében a stájer völgyek, valamint a bécsi medence kavics- 

 telepeit is, szintek szerint és amennyiben lehetett paleontológiái leletek alapján 

 értékelvén őket. Mind e megfigyeléseket egy kortáblázatban foglalja össze, 

 Amely arról az egész széles területró'J, mely a Duna és a Dráva között fekszik, 

 áttekintést nyújt. Ezzel a szerző egy érdekes és megkapó képet állít elénk, 

 amely a jövendő kutatóknak mindig örökbecsű kiindulásul fog szolgálni. 



A Balaton területe a pontusi kor végén még szárazföld volt, de a levantei 

 időben erős diszlokációk állottak be, amelyek mentén kezdetben — még 

 pedig az E. antiquus (E. inendioiuüh) kavics lerakódása utáni időben, négy 

 különálló besüppedés keletkezett. A Balaton legnagyobb ősi vízállása kb. 1 10 m-re, 

 tehát mintegy 6 m-el magasabbra tehető a mai közép vízállásnál (104"57 m), 

 s kb. ebben a magasságban fordulnak elő a pleisztocén tavirétegek is (Litho- 

 ■glyphus, FHanorhis stb.). Hasonlóképen mocsaras jellegű volt a Balaton E-i 

 partja is, amint azt az ottani 6 —7 m-el a mai víztükrénél magasabban fekvő 

 2Dleisztocén édesvízi mészköpadok bizonyítják. 



Pleisztocénkorú lerakódások ugyanazon fluviatilis, mocsaras, vagy tavi 

 •édesvízi faunával vannak a Balaton tava altalajában is, miként ezt a fúró- 

 hajóról magában a Balaton medencéjében végzett 5 — 14 m mély fúrások anyaga 

 bizonyítja (Planorbis unibilicatUft. Vivipara veru. Limnaea peregra, Litho- 

 gli/phus nalicoides, Pisidiwn fossariuin, Neritina daniibialis, Spliaerinm cor- 

 neum, Anodonta cygnea). 5 — 7 m mélységben egy tőzeg telepre is akadtak, 

 ami egy a mainál mélyebb vízállásnak a jele. A Balaton fejlődéstörté- 

 netére nézve fontos, hogy ezek a pleisztocén lerakódások, a levantei emelet 

 teljes hiánya mellett, közvetlenül a pontusi rétegekre ülepedtek rá, valamint 

 hogy a kezdetben még elkülönült négy DNy-ról EK-felé sorakozó kisebb 

 medencékben szárazföldi törmelékek is halmozódtak fel, minek következtében 

 a szélein tőzeges nyílt víztükrök számára aránylag csak igen kis területek 

 maradtak szabadon. 



A pleisztocénnek meg vannak azonban a szárazföldi képződ- 

 ményei is. ú. m. a futóhomok, kavics, babérces agyag, lösz, berekföld és a 

 tőzegláp. A szárazföld pusztulását ellenben jelzik az éles kavicsok és a simított 

 kövek, valamint helyenkint a szélfúvás marta sziklák. Mind e képződmények 

 és jelenségek a legszorosabban csatlakoznak a pleisztocén fluviatilis és tavi 

 képződményekhez, amelyektcil azonban sem vízszintesen, sem vertikális irány- 

 ban élesen el nem különíthetők. Ezért Lóczy a ]3alaton környéki pleisztocén 

 lerakódások korbeli szintezését ma még nem is tartja keresztülvihetőnek. 

 A futóhomok különösen Zalában és Somogyban lép föl nagyobb kiterjedésben, 

 úgy, hogy mellette lösz alig figyelhető meg, amit az itt akadálytalanul végig- 

 sivitó erős E-i szél hatásának lehet tulajdonítani. E homok anyaga a pontusi 



