248 D: HILLEBRAND JENŐ 
hiszem, hogy a Homo Heidelbergensis-t a Homo primigemius-nál alacsonyabb. 
rangú fajhoz kell sorozni. Ki is esik felfogásom szerint a mai ember leszármazásá- 
nak közvetlen vonalából, mert fogazata tekintetében már eltávolodott az ősi 
tipustól. Eltávolodott olyannyira, hogy belejutott már a mai ember ingadozási 
körébe, holott ugyanakkor magának az állkapocsnak morfologiai bélyegei alap- 
ján rendkívül közel állhat még az embernek legprimitivebb tipusához. Mert ha 
az ember törzsfáját visszafelé kutatjuk, mindinkább ősibb tipusú állkapcsot 
kellene várnunk, ugyancsak ősibb, azaz kevésbbé redukált fogazattal. A Homo 
Heidelbergensis esetében ez a követelmény csak egyoldalúan konstatálható az 
állkapocs részéről, de a fogazatról nem. Ezek alapján föltehető, hogy a Homo 
Heidelbergensis állkapocs alakja még nagyon közel áll az okvetlenül föltétele- 
zendő terciér ember típusához, amíg ugyarakkor fogazata sok szempontból el- 
érte már a mai ember tipusát. Ez a föltevés azonban csak úgy érthető meg, ha 
fölvesszük, hogy ennek a terciér embernek szervezetében már meg volt a törek- 
vés a fogazat redukálására. A terciérember így az alsó diluviumban elérte a Homo 
Heidelbergensis redukált fogazatának tipusát, amellyel az állkapocs és valószínű- 
leg a koponya sem tartott lépést a Homo sapiens tipusa felé való továbbfejlődés- 
ben. Az emberi nemnek az az ága, melyből a Homo sapiens fejlődött, a heidel- 
bergi ember korában a koponya szempontjából már e fölé emelkedhetett. 
Más szóval, az ember fejlődésében bizonyos orthogenetikus irány látszik 
felismerhetőnek. Ennek az orthogenezisnek a Darwin- és Lamarck-féle erő- 
tényezőkön kívül a geologiai idők folyamán bizonyára nagy szerepe jutott 
a fajok átformálódásánál. Sok paleontologiai tény is amellett szól, hogy a Darwin- 
és Lamarck-féle erőtényezők önmagukban alig elégségesek az összes faj- 
átformálódások megmagyarázására. Hogy mást ne említsek, az összes gerimce- 
seknek és különösen emlősöknek törzsfejlődésében észlelhető törvény, amely 
szerint az ősi formák rendesen jóval kisebbek a tőlük leszármazottaknál, nagyon 
valószínűtlenné teszi, hogy az állatok törzstörténetében megfigyelhető minden 
változást meg lehessen érteni tisztán a Darwin- és Lamarck-féle erőtényezők 
közreműködéséből. 
Ebből az alkalomból beérem azzal. hogy utalok DEpPÉRETnek klasszikus 
munkájára, amelyben a hasonló irányú tényeket összefoglalta! s amelyekből 
kiviláglik, hogy az állatvilágot nem lehet kizárólag mint a külső természetnek 
hű lenyomatát tekinteni, mivel az állatftormák átalakulásánál más, még eddig 
ismeretlen tényezőknek is közre kellett hatniok. 
Mint második legrégibb emberfajtáról az ú. n. Homo primigentus-ról kell 
ezek után bővebben megemlékeznem. Az európai középső pleisztocenből több 
olyan csontváz került ki, amelyek sok tekintetben eltérnek a mai és a fiatalabb 
pleisztocén emberfajtáktól, másrészt pedig sok jellemző primitiv bélyeget visel- 
nek magukon s ezért a Homo primigemius fajneve alatt foglalták össze. Az el- 
nevezés WitsER-től ered. Ennek az embertipusnak önálló faji értékét a legmeg- 
győzőbben ScnwanBE igyekezett bebizonyítani. FőképviselőiaNeandertali,. 
1 OHARLES DEPERET: Die Umbildung der Tierwelt. Stuttgart, 1909. pag. 114, pag. 
200, pag. 217, pag. 248. 
