A MAROSVÖLGY KIALAKULÁSÁRÓL. 277 
Maros völgyén az alföldi pliocéntóba lefolyt egy nagyobb patak, vagy ha úgy 
tetszik, egy kisebb folyó, de hogy ez a Déva alatti szorost előbb, mint a pliocén 
végén átvágta volna hátráló eróziójával, még SAwxcki úrral szemben 18 tagadnom 
kell, mert megfigyeléseim arra kényszerítenek. A Maros addig le nem folyhatott, 
amig a pannoniai üledékek lerakódása után a felgyűrődött erdélyi medence redői 
peneplénszerűen el nem egyengetődtek, úgy hogy a Maros és folyórendszere 
azokat harántolva kialakulhasson, ez pedig csak a pliocén végén történhetett meg. 
Még csak azt jegyzem meg, hogy az áttörés után, egész természetszerűen 
igen gyors eróziós működést kell feltételeznünk a Maros folyórendszerénél. 
Az elmondottak alapján azokat a neogenrétegeken ugyancsak diszkordánsan 
fekvő kavicsokat, amelyek helyenként, mint p. o. nagyenyedi Őrhegyen és a Bük- 
köslapos ÉK-i oldalán, vagy a Gerebentetőerdő laposán átlagban 120 m-rel 
magasabban helyezkednek el a mai ártér felett s felnyomulnak az Érchegység 
peremére, nem tekintem a kialakult Maros terrászfedőjének, hanem a hegy- 
ségből lefolyó víz hordalékának. A mi ezeknek a kavicsoknak a korát illeti, tekin- 
tettel azok magas fekvésére, pleisztocénnél idősebbeknek kell gondolnom, de 
nemcsak a pannoniai üledékeknél fiatalabbak, hanem fiatalabbak annál a panno- 
niai utáni elegyengetődésnél is, amely peneplénszerűen a tercier végén a redőzött 
erdélyi medencét elsimította, mert ebbe a térszinbe már mélyen be van vágódva 
ezeknek a szintája. 
Ezek éppen úgy nem a kialakult Maros terrászain fekvő kavicsok, mint a 
már említett déva-szántóhalomi plostina-kavicsok, vagy a zámi Magura tetején 
levő kavics, amelyek fölfelémenőleg összefüggésben lehetnek azokkal a kavicsok- 
kal, amelyek a közbeeső 800 m magas peneplénszerűen elegyengetett csúcsokat 
fedik, vagy legalább 15 azok átmosottjai. 
Lösz a Marosvölgyben. 
Nyári kutatásaim alatt azonban a löszről sem feledkeztem meg s élénk 
érdeklődéssel figyeltem meg az utamba eső feltárásokat. Tipusos löszre akadtam 
én is az Aranyihegy alatt a zsidótemetőhöz fölvezető útmenti föltárásokban, 
ahonnan, mint Erdélyben más helyen is, tapasztani hordják. Rétegzetlen mész- 
konkréciós sárga föld ez a tipusos löszcsigákkal. Lennebb meg van az átmosottja, 
fölfelé pedig az Aranyihegy ÉNy-i oldalán már részben, vagy egészben átalakult 
sárga majd vörös agyaggá. A kéméndi felső pleisztocén terrász fedőjében a falu 
alsó végén levő árokban kavics, ártéri homok és löszszerű kőzet van feltárva, 
az utóbbiban rengeteg sok a löszecsiga a Pupilla muscorum, Vallonia pulchella, 
Succinea oblonga stb. 
De az is igaz, hogy fennebb a jobb időkről tanuskodó ref. temető romjai 
mellett mindenütt olyan finomszemű, réteges porózus agyagot találunk, amely 
arról tesz tanuságot, hogy ott a hulló por vagy nedves területre esett le, vagy 
még inkább arról, hogy az a hely időnként áradásoknak volt kitéve. Lennebb 
egy darabon már csak vörös agyagot találunk, azt a vörös agyagot, amely éppen 
itt a Maros mentén világosan láthatóan le és fölfelé fokozatosan megy át löszbe 
és viszont. Hogy miért váltja föl a löszt helyenként vörös agyag, arra mindjárt 
Balátánál fölvilágosítanak azok a csonka fatörzsek és meghagyott hatalmas 
