556 D:- TAEGER HENRIK 
irodalomra is, amely a nyugati magyar középhegység értekezései ciklusában 
lezárt monografikus kötetet tölt meg. Ehhez a sztratigrafiához legyen sza- 
bad hozzácsatolnom az esztergom—buda—pilisi hegycsoport morfológiáját, 
tektonikáját és paleogeografiáját, tájképtípusokkal, szelvényekkel, tekto- 
nikai domborzati képekkel és paleogeografiai térképekkel díszítve; azt a 
munkát, amelyet kAázEsztergom—Buda—Pilisi hegycso- 
port szerkezete és arculata címen már előkészítettem. 
Itt csupán néhány hetes tanulmányom főeredményét közlöm röviden, 
amelynek részleteit még az év vége előtt fogom kiegészíteni azon a kör- 
nyéken, amely az Ó-Budától Budaörsig terjedő hőforrás vonala fölött van. 
I. Orografiai viszonyok. 
Az esztergom— buda —pilisi hegycsoport tömegkiemelkedést tár elénk, 
amelyet északon, egy hatalmas törés vonal hosszában, neogén vulkáni 
tömegek — a szentendre—visegrádi trachittömeg — nyugaton azonban 
a Gerecse törési paizsa, más irányokban pedig a Duna övez. Ezen tömeg- 
kiemelkedés azonban felületi formáiban nem mindig mutat valami különös 
egységes vonást. Tájképi jellege inkább nyugtalan és mintegy szétszagga- 
tott képet mutat, mert ezt a hegyvidéket összeségében gyakran többé- 
kevésbbé elzárt völgymedencék és üstök szakítják meg, amelyek közé szá- 
mos magaslat, hegyhát és kúp van beágyazva. Pontosabban szemlélve azon- 
ban ezen árkos sülyedések, hegyvonulatok és magaslatok tengelyei bizonyos 
törvényszerűséget mutatnak, amelyek a tájék tarka különbözőségeit ismét- 
lődő típusokba tagolják. A völgyületek és hátak, a hegyek törései a külön- 
böző irányokban, az üstök és medencék peremhatárai valamennyien tör- 
vényszerű elvet mutatnak, amely állandóan a szélrózsához való három 
vagy négy ismétlődő helyzetében mutatkozik. Ezek között leggyakoribb 
és legpregnánsabb az ÉNy—DK-i vonal, amely a tájék arculatában ural- 
kodik. Emellett azonban, különösen a nyugati részek tájképeiben, az 
előbbire merőleges ÉK—DNYy irányok is kifejlődtek, míg a buda— pilisi 
vonulatban különös fővonal, az £É— D-i irány jelentkezik élesen, amely a 
Gerecse röghegységben egységes kiképződésben és még világosabban 15- 
métlődik. Sokkal ritkább és főkép szórványosabb a Ny— K-i vonal, amely 
először a Duna könyökén mutat erősebb gyűrődést. Az említett fővonal 
hosszában a hegyvidék sakktáblaszerűen töredezett össze és a törés mellett 
az emelkedés és sülyedés is szerepet játszott; a víznek évezredeken át 
működő kimosó ereje folytán a tömegkiemelkedés átalakult részben nagyon 
sűrűn szétdarabolt hegyvidékké. Feltünő a törések változó alakja és az egyes 
szárazulatok lejtési felülete. Míg némely vidéken a vetődési síkok egész 
hosszukban és magasságukban élesen és tisztán, mint alig vagy legföljebb 
gyengén széttagolt homlokfalak maradtak meg és a vidék képe fiatal álla- 
