570 Dr TAEGER HENRIK 
közi-tenger partvidékének tekinthetjük, amellyel átellenben állott a Kár- 
pátok lánchegységében egy tipikus szárazvonulat, egy szárazföldi zátony. 
A fődolomit vagy dachsteinmészkő zoogen eredetű, nem a partoktól távol 
alakuló képződmények. Jellemük mély tengeri, azonban a bennük föllépő 
vörös agyagcsikokat, amennyiben ezeknek eredete nem vezethető vissza a 
kőzetnek későbbi szárazföldi korszakokban diaklasokban történt felbomlá- 
sára, a vegyi átalakulások eféle terrarossa nyomait, a Déli Alpok viszo- 
nyaihoz hasonlóan, lehető legrövidebb szárazulat után, egy sikér tóban 
történt leüllepedés eredményeinek tekinthetjük. 
A jurakorszak. A legalsóbb rész, a mélyebb liasz a dachstein- 
mészkőszerűleg kifejlődött üledékeivel szintén partközelre vall. Az üledékek 
későbbi hiányossága, részben teljes kimaradása és szigetszerű elterjedésük 
itt egy kisebbszerű jura-szigettengerre enged következtetmi. E gondolat 
egy oly kérdést vet fel, amely ma még megoldatlan. 
A krétakorban. Homokos és durva konglomerátos (Piszke) 
lerakódások a tengeri neokóm növény nyomaival arra vallanak, hogy e 
vidék legtávolabbi nyugati része rövid ideig még állandó tengerborítás alatt 
volt. Úgy látszik, hogy e tenger partjai már a Pilisi hegyben nyomozhatók. 
A felső neokómban azonban ez a vidék végérvényesen és általában száraz- 
föld volt már. Épen itt, a Magyar Középhegység északi részén rendkívül 
hamar emelkedett ki az egész szárazföldi tömeg a tenger hullámaiból, 
ellenben minél délebbre megyünk, a Vértestől a Bakonyig és a Balaton 
magas vidékére, itt mindenütt megtaláljuk a tengeri üledékeknek azokat 
a nyomait, amelyek a felső krétát bizonyítják. 
Az eocénben. Talán a krétakor végén, vagy inkább legkésőbben 
az alsó eocén korszakban, a Magyar Középhegység egész tömegében, vala- 
mint az esztergom— buda — pilisi hegycsoportban nagy tömegelmozdulások 
történtek, amelyek itt az alaphegységpaizsot széttörték és így az egész 
egy ó-harmadkorú hegységszigetté alakult át. A szárazföldi korszak idején, 
egészen a középmiocénig történtek ezek a hegységelmozdulások, amelyek 
a víz eróziójának erejével együtt a vidék arculatát átalakították: a be- 
sülyedt területeket medencékké és öblökké mosták ki, s a sasbérceket és 
fennsíkokat hegyvonulatokká és csúcsokká alakították át. A földtörténeti 
fejlődés ezáltal egy új eredményt, a szelíden megalakult hegység típusát 
érte el, amely az ó-harmadkorban fontos üledéklerakódások színtere lett. 
Az itt lerakódott tengeri üledékek alapján megkísérelhetjük az akkori 
vidék képét legalább durva vonásokban vázolni. A szigettengernek három 
vagy négy öblébe hatolhatott be az eocén Thetys. És pedig az északi öböl 
Piszkétől Esztergomig, délfelé pedig Nagysápon és Sárisápon keresztül 
Kirva felé van kifejlődve. Ezt az öblöt talán az Esztergomtól délfelé 
előretolt szárazföldnyelv két részre tagolta. Távolabb a tenger szintén 
egy nyugati öbölbe hatolt be, amely a Vértes hegység nyugati partvonalától 
