146 b: KORMOS TIVADAR 
színűnek látszik ennek kapcsán, hogy a 6. sz. rétegben található (am- 
pylaeák eredetileg a fölső löszben feküdtek s abból kerültek bemosás 
útján a miriszlói síkra, a hol a fölszín alatt 1 méterre már gyűjthetők. 
Élő példányok a közelben Nagyenyedről ismeretesek. 
Ha azonban ennek a fajnak a löszből történt bemosását nem is 
tekinthetjük véglegesen bebizonyítottnak, annyi mindenesetre kétségte- 
len, hogy. a C. banatica ezen a vidéken már a pleisztocén korban ho- 
nos volt. s 
A C. banatica hazánkból ezideig csak élő alakjában volt ismere- 
tes. Mint ilyennek, elterjedési körét aránylag szűk határok között ismer 
tük. A Krassószörényi hegység, a keleti Kárpátok, a Mármarosi havasok, 
Nagyvárad és a Hegyes-Drócsa (Aranyág, Aradmegye) volnának nagyjá- 
ban azok a határok, melyek között e faj előfordulási helyei ismerete- 
sek. Ilyen körülmények között és úgy tudva azt, hogy a CG. banatica 
sehol másutt nem él, nagyon közel álltunk annak a föltevésnek a jogo- 
sultságához, hogy ez a klasszikus faj az erdélyrészi ismeretes reliktum- 
faunának egyik jellemző endémikus tagja. Föntebb ismertetett előfordu- 
lása a pleisztocénben, ennek a valószínűségét csak igazolni látszik. 
Ámde két fontos körülmény ellene szól ennek a föltevésnek és 
arra utal, hogy a C. banatica hajdan sokkal szélesebb körben 
volt elterjedve, mint most. IHzt elsősorban a türingiai (Weimar és 
Burgtonna) pleisztocénből ismeretes (7. canthensis BEyxkR. bizonyítja, a 
mely nemcsak hogy közeli rokona a mi (7. banaticánknak, mint azt 
KorEur állítja " hanem a mellékelt (2 a, b) ábra tanúsága szerint vele 
teljesen azonos és tőle semmi körülmények között el nem választható. 
Weimar és Burgtonna messze vannak Miriszlótól s nem tudom 
elképzelni, hogy miképpen állhatna ez a két pleisztocénkorú lelethely 
egymástól teljesen izoláltan. A közbeeső területeken bizonyára élt másutt 
is a C. banatica, sőt még az sem lehetetlen, hogy ma is él. 
Éppen efelől tanúskodik a másik bizonyítékom. Nemrégiben ugyanis 
dr. SzorvraGm Tamás m. kir. bányatanácsos úrtól a gondozásom alatt 
álló intézeti gyűjtemény részére egy (7. banaticát kaptam, melyet ő 
1904. évben a szlavoniai Vocaricán, Pozsega-megyében gyűjtött. Miután 
mindezideig úgy tudtuk, hogy e faj elterjedésének legnyugatibb határa 
Nagyvárad; illetőleg Aranyág (saját lelethelyem, 1899), a szlavoniai 
CG. bamatica csak azt bizonyítja, hogy a pleisztocénről nem is szólva, e 
faj mai elterjedésével sem vagyunk még tisztában. 
A C. banatica egy további, nem kevésbbé érdekes, ámbár az én 
felfogásom szerint a pleisztocénnál fiatalabb előfordulását konstatálta 
SZONTAGH dr. Esküllőn, Biharmegyében. Itt ugyanis a falutól délre, a 
1 Studien zur Zoogeographie. I. 329. I. Wiesbaden, 1897. 
