ISMERTETÉSEK. 405 



lánczolrttiű, milyek iViieg a trias és jura korok képzödméuveiböl alkotvák. 

 Ezeken túl északra a kréta és eoczénkoni flysehvonulat alacsonyabb redő- 

 liullámai, a déli oldalon pedig, bár nem oly szabályosan, hasonló fiatalabb 

 képződmények következnek. A geológia régibb felfogásának értelmében ez a szer- 

 kezet egész világos volt: a földkéreg egy hosszú vonalán felnyomiiltak a kristályos 

 kőzetek, megrepesztették a másodkorbeli mészkó'takarót és jobbra balra tolták a 

 fiatalabb képződményeket. A kutatás haladása csakhamar romba döntötte ezt a 

 szép symmetriát : a déli mészvonulat csak korban, de sem szerkezetben, sem 

 minőségben nem egyezik az északival ; az északi flyschvonulatnak délen nincs 

 hasonmása; viszont a déli Alpokban nagy kiterjedéssel szereplő eruptios töme- 

 gekkel szemben az északi hegyvonulatokban egyáltalán nincsen a carbonkor- 

 nál fiatalabb eruptios képződménye. A hegyszerkezet sem felel meg kétfelé 

 irányított szétnyomásnak, mert ha az északi vonulatokban a nyomás iránya 

 általában délről észak felé irányulónak bizonyult is, ugyanaz az irány elég 

 gyakran mutatkozik a déh vonulatokban is, a hol inkább az ellenkezőt kel- 

 lett volna találni. Időközben a hegységképződés régi elmélete fokonként el- 

 vesztette tekintélyét : Amerikában, Francziaországban, Schweizban más okok, 

 más folyamatok utáu néztek, melyekkel a hosszú redőzött hegylánczok kelet- 

 kezését jobban meglehessen magyarázni. Legalaposabban szakított a régi 

 irányúval Suess Ede, kinek 187.5-beu megjelent munkája: Die Entstehung 

 der Alpen, e kérdésben az újkori felfogás kiinduló pontja lett. Szerinte a 

 nagy hegylánczokat, tüzetesen az Alpokot, a vízszintes nyomás hozta létre, 

 mely a földkéregnek egy rögét bizonyos irányban mozgatván, ott hol régibb 

 merevebb kéregdarabok a mozgásnak útját állják, a plastikusabb rögnek réte- 

 geit redökké tömörülni kényszeríti. A keleti Alpok esetében a nyomás délről 

 északra van irányítva, az ellentálló akadály pedig az ősrégi cseh szárazföld. 

 Kelet felé, hol ez az akadály megszíínik, az Alpok párhuzamos redövonulatai 

 legv'ezőalakra szétterülnek és, kettőt kivéve, elenyésznek ; e kettőnek egyike a 

 Kárpátokban, másika a dinari Alpokban találja folytatását. Ez az új felfogás, 

 melyet Suess tudvalevőleg az ö monumentális munkájában (Das Antlitz der 

 Erde) még tovább kifejtett, sokáig vezérelte az Alpok kutatóit és alapjában 

 most is érvényesül, csakhogy a részletek tanulmányozása nem egy ellent- 

 mondó jelenséget derített ki, úgy hogy az elméletet bizonyos mértékben mó- 

 dosítani kellett. 



Hogy meddig vezettek mindezek a nehéz és fáradságos kutatások a 

 keleti Alpokban, mennyire tisztultak eddig a felfogá.sok, mennyire terjednek 

 mai napi ismereteink ezen hegység összetételéről és szerkezetéről: mindezt 

 átnézetesen tartalmazza a czímben nevezett munka. 



Rendkívül nagy és nehéz feladatra vállalkozott a szerző, midőn egy 

 évszázados kutatás eredményeit egybeállítani, kritizálni, összeegyeztetni és 

 érthetően előadni törekedett. 



Pusztán az irodalom feldolgozása nem vezetett volna czélhoz, már csak 

 azért sem, mert a mint a jelen munkában is lépten-nyomon látjuk, az egyes 

 kutatók nézetei sok, igen sok pontra nézve még nagyon eltérők. De a szerző, 

 ki maga is sok év óta az Alpok kutatói közé tartozik, a helyszínen szerzett 



