ISMERTETÉSEK. 409 



lag rövid időszakait hosszabb nyugalmas korszalíok váltották fel. A hegység 

 különböző részeit más-más időben érte a mozgás, a vízlepel hol északra, hol 

 délre vándorolt. A mely rész egyidőben a tömegmozgásnak engedve hegy- 

 tömzszsé alakult, ugyanaz egy későbbi gyűrődéssel a torlasztásnak ellentállt 

 és a hozzányomuló redökkel szemben épp úgy viselkedett, mint az alpokon- 

 kívüli régi tömegek, p. o. a cseh tábla. Csak a középharmadkori nagy redő- 

 zés egyesítette a különböző tagokat és formálta belőlük Európa hátgerinozét. 



A redőzési folyamat mellett nagy szerepet játszanak a törések és sza- 

 kadások, és az utóbbiak között, főleg a déli Alpokban, olyanok is, melyek vul- 

 káni anyagoknak nyitottak utat a külszínre. Míg az északi Alpokban csak 

 néhány jelentéktelen palaeozoi időből való vulkáni terményt ismerünk, a 

 déliekben találjuk a carbonkoru astagranitot, a permi nagy quarczporphjT táblát^ 

 a triasi aiigitporphyrokat és melaphyrokat, a kréta és harmadkoru tonalitokat, 

 a paleogén vicenzai és euganéi vulkánokat és a fiatalabb andesiteket. A k(i- 

 zépső Alpok kristályos palái között fekvő granitgneiss tömzsöket újabban 

 intruziós tömegeknek tekintik, és felnyomulásukat a paleozoos korba helyezik. 



A mű utolsó fejezetében a szerző még egyszer végig tekint a keleti 

 Alpok öt geológiai főrészén és azoknak szerkezetét analysálja, tektonikai fő- 

 vonalaikat újból kiemeü és a keletkezés folyamatait kutatja. A mit végered- 

 ménykép először is kimond, t. i. hogj' az Alpok több voniűatból állnak, me- 

 lyek kelet felé legyező módra szétfutnak, nem új. Azt is régen tudjuk, hogy 

 az északi vonulatok a Wechsel-Eozalia hegységen át a Lajta hegységgel és 

 közvetve a Kis-Kárpátokkal, a déli mészkővonulat pedig a dinári hegységek- 

 kel áll összefüggésben. A horvát-szlavonországi vonulatokat a Dráva vonulat- 

 hoz csatolja a szerző is, de már a Bakony szerinte nem direkt folytatása 

 egyik alpesi vonulatnak sem, hanem a pécsi hegységgel együtt egy idegen 

 szárazföld maradványa. A szerző felfogása szerint a Centrális Alpok keleti 

 folytatása tulaj donképen a magyar Alföld alapja volna, melyet ő, LóczTra 

 hivatkozva, redözetlen és lesülyedt lapnak tekint ; a Tauern hegyek intensiv 

 gyűrődései tehát kelet felé mindinkább ellaposodnak és végre egészen elenyész- 

 nek: a redözött hegység-táblába mennek át. 



Az Alpok kiemelkedésének föokozója a rétegredozés, mely azonban 

 nem csak valóságos redőket, hanem igen gyakran csapás irányú lapos törése- 

 ket és ezeken áttolásokat is eredményezett. Ezek mellett mégis elég gyakoriak 

 a meredek dőlésű törések és vetődések, melyek vertikáhs mozgásokra valla- 

 nak. De mindezen zavargási alakok egymással összefüggnek, egymásba átme- 

 hetnek és végelemzésben egy és ugyanazon okból magyarázhatók. 



Itt azután áttér a szerző a hegyképzödési elméletek kérdésére és mi- 

 után az Alpok symmetriájának és központi vertikális emelkedésének elméle- 

 tét, mint teljesen elavultat, félre tolta, a SuESS-féle egyoldalú vízszintes moz- 

 gás elmélete felé fordul és kutatja, mennyire felel ez meg az alpesi szerke- 

 zetnek, a mint azt mainap ismerjük. BiTTNERrel és másokkal egyetértve, az 

 egyoldalú nyomás tételét elveti, minthogy a déli alpesi vonulatokban a délre 

 való áthajlás, áttolatás egészben véve épp oly jellemző, mint az északiakban 

 az észak felé irányított és a cseh tábla szélén megtorlódott tolás jelei, de a 



28* 



