ISMERTETÉSEK. 417 



Földtörténeti alapon megkülönböztethetjük: 1. a homokközónát, 2. a 

 belső zónákat, még pedig a) a szirtvomilat, h) a maghegységek övét r) a belső 

 övet (Yepor és szepesgömöri Eixzhegység) és 3. a belső szegély vulkánkoszorú- 

 ját. A K-i Kárpátokban valamivel egyszerűbbek a viszonyok, a mennyiben itt 

 egyszerűen csak 1. a homokközónát, 2. a régibb hegységet, és 3. a vulkán- 

 koszorút különböztetjük meg. 



Az őshegység és a paleozoikum a perm-mezozoos lerakódásokkal szem- 

 ben egységesen vagyis alaphegység gyanánt lépnek fel. A kristályos palákat 

 illetőleg a csillámgneisz és csillámpalát mint alsót, a phyllitet mint felső cso- 

 portot egyelőre még feltartja, míg Böckh János első csoportját, mely főleg 

 eruptios közetekből áll, és Inkey Béla legfelső csoportját, mely főleg klasztikus 

 anyagokból tevődik össze, elejtendönek itéli. A gránit régibb mint a perm, a 

 mint azt a keleti Tátrában látni lehet, hol a perm képződményt legfekvőbb 

 részében egy granitgörgetegböl álló konglomerát alkotja. A Kis-Kárpátok és a 

 Szulova hegységekben a gránit látszólag intruziókat képez az érczes palák 

 között, a nélkül, hogy korát eddig pontosabban meghatározni sikerült volna. 

 Ezek azok a gránitok, melyeket Böckh Hugó legújabban a Vashegyen fiatalabb 

 korúaknak tekint. 



A szepea-gömöri sericzites érczes palákat, melyek karbonkorú palákkal 

 fordulnak elő szoros nexusban, referens nyomán mint quarczporpliyrokat és azok 

 származékait tárgyalja. 



A perm-mezozoos rétegcsoportot subtátrikus és magas tátrai kifejlődés- 

 ben mutatja be. A Magas-Tátrában a triász csak igen alárendelten lép fel, 

 más czentrális szigeteken pedig teljesen hiányzik, mi arra mutat, hogy e 

 hegységek a triász idejében csak sekély tengertől voltak elborítva, illetve szára- 

 zak voltak. Ez alatt a subtátrikus területeken a triasztenger a werfeni palákat, 

 a kagylómeszet és dolomitot és utoljára a tarka keupert és a kösseni rétegeket 

 hozta létre. A liaszjura pedig a Magas-Tátrában és a vele egyrangú szigeteken 

 korallos, crinoidadús parti mészkövek alakjában fejlődött ki, míg a megfelelő 

 subtátrikus lerakódásokat mély tengeri radioláriadús közetek jellemzik. 



A Nyugati és a Keleti-Kárpátok közt kimutatható geohistoriai és tek- 

 tonikai különbségek alapján szerző azon fontos következtetésre jut, hogy a 

 PETEES-Mojsisovics-NEOiiAYE-féle «Keleti szárazulat» tulajdonképen nem az 

 Alduna vidékén, hanem a Tisza eredeténél vette kezdetét. Egy olyan föld volt 

 ez, melynek csakis a legmagasabb csúcsai emelkedtek ki állandóan a tenger- 

 ből, míg többi része felváltva hol száraz, hol pedig víz alatt volt. Maximumát 

 a vizelboríttatás a tithon-neokom időben érte el. 



Tanulságos profilok illusztrálják a belső szegély hegységeinek leírását is, 

 a melyekhez tartoznak a Vjepor, a murányi plateau, a szepes-gömöri Ercz- 

 hegység, az E-i és a D-i mészkőhegység, a Bükk és a Zempléni szigethegy- 

 ség. Külön fejezetben emlékezik meg a czentrális tömzs érczteléreiről, melye- 

 ket mint postvulkános képződményeket részint a quarczporphyr, részint pedig a 

 bazisos kőzetek eruptiójával hoz kapcsolatba. 



A Tátra tektonikai szempontból egyoldalú hegység, a melynek D-i oldala 

 és fögerincze majdnem kizárólag gránitból és őskőzetekböl áll, mialatt az E-i 



