FELSŐ OLIGOCÉN BUDAFOK ÉS TÖRÖKBÁLINT KÖZÖTT. 1783 
kissé fiatalabb korú, amennyiben az az oligocént és a miocént hidalja át. 
Külföldi előfordulások közül faunánk a casseli rétegekből! ismeretes faunával 
van legközelebbi rokonságban. 
Képződményünk nyugot felé keskeny csíkban folytatódik s beleolvad 
a Törökbálinttól a Tétényi-fensík északi lábánál keleti irányban húzódó 
felső oligocén sávba. Kelet felé szintén nyomozható, bár felszíni előfordulása 
itt mindinkább összeszűkül; majd Péterhegytől délre, a 114-es magassági 
ponttól kissé nyugotra hirtelen alámerül, amennyiben az itteni munkála- 
tok lösz alatt kavicsot tártak fel. A kavicsból hosszas keresés után a Pecten 
solarium-ra utaló héjjtöredékeket, valamint Ostrea cserepeket sikerült gyűj- 
DDNy Köérberek Köérpatak Örsöd  ÉÉK 
9. ábra. A képződmények települése Örsöd és Köérberek között. 
(AL SAV STU KE 148245) 
1. Alsó oligocén kiscelli agyag. 2. Felső oligocén pectunculusos homok. 3. Alsó me 
diterrán kavics. 4. Alluvium. VS: vetődés. 
tenem, melyek e képződmények alsó mediterrán voltát kétségtelenné 
teszik. 
Ha pedig ÉEÉK-re nyomozzuk a települési viszonyokat, úgy azt talál- 
juk, hogy a Péterhegy (145 m) nyugoti lapos gerince alsó mediterrán kavics- 
ból áll, melynek északi oldalán azonban a felső oligocén jut felszínre. A. Kőér- 
pataktól délre pedig a felső oligocénre újból alsó mediterrán telepszik. 
Ha végül a homokkő-padok dűlését is tekintetbe vesszük, úgy kimondhat- 
juk, hogy a Kőérpatak völgyében a felső oligocén pectunculusos homok 
és homokkő egy NyYÉNy—KDK irányú vetődés mentén jutott felszínre 
s ezen diszlokációs vonal azután a Kőérpatak lefolyási irányát 15 megszabta. 
Kedves kötelességemnek tartom, hogy hálás köszönetemet fejezzem 
ki SCHAFARZIK FERENC dr. professzor úrnak, aki nemcsak hogy volt szíves 
ezen érdekes fauna tanulmányozásával s a felső oligocén eme új előfordulá- 
sának ismertetésével megbízni, hanem munkámat állandó figyelemmel 
1 SPEYER: Die Conchylien der Kasseler Tertiárbildungen. Pal:ontographica, IX., 
XVI. és XIX. köt. 
SPEYER: Die Bivalven der Casseler Tertiárbildungen. Abhandl. z. geol. Spezialkarte 
v. Preussen stb. IV. k. 4. füzet. Atlas. 1884. 
