15 ' 165 



nosna i odvažna I^ošnjakinja, kćerka Stjepana Kotromanića. Marija, 

 k(''i ostade i nadalje u zatočju Novigrad -kom, dok nije Ivan Fran- 

 kopan knez krčki prisilio Ivana Paližnu, te je ovaj još iste go- 

 dine pustio mladu kraljicu na slobodu, koja se je na to sa svojim 

 suprugom, kraljem Sigismundom Luksemburškim u Zagrebu sa- 

 stala. Kasnije je tvrda Novigradska bila u rukama Mlečanima zatim 

 Turcima do god. 1646., kad je zauze i razori mletački general 

 Foscolo. Sa gradine, koja mora da je ogromna bila, kao što se 

 po ruševinama raspoznaje, divan je pogled na sve strane po 

 Novigradskome moru. Silazeći sa gradine ugledam na suprotnom 

 brdašcu groblje, pa upitam mladoga vodiča šta je to, a on mi 

 lijepo na narodnu ogovori: „tamo se kopamo". Uz put pogle- 

 dasmo u župnoj crkvi skupocjeni plašt, za koji veli predaja, da 

 ga je izradila kraljica Jelisava u zatvoru. Na rivi, gdje su se go- 

 tovo svi žitelji Novoga grada hladili iza žestoke dnevne sunčane 

 žege pod večer, vidjesmo mnogo daganja (Mytilus), pa ih nešta 

 povezosmo i na naš brod. 



Sjutra dan bio petak 20. srpnja. Kad je zora zabijeljela, nebo 

 bijaše zavito oblacima. Moji se drugovi namrgodiše. Pa kako i 

 ne bi; iza dvodnevne krasne plovidbe, da odmah treći dan isku- 

 simo strahote morskoga putovanja! Ipak krenusmo na put. Mi 

 iz Novigradske drage u istoimeno more : vjetar sve jači, a more 

 nemirnije. Parobrod se nije gibao redovito, već je poskakivao. On 

 se uvijao, korito mu škripalo ; rekao bi čovjek eto stenje, jer ćuti 

 bol, eno se tuži i jadi, jer ne može mirovati. Tu je eto grozna 

 prilika, da se uvjeriš, kako se čovječja sila ne može da takmi 

 s prirodom. Doista, ljudski genij nije kadar da nadmaši njene 

 veličajnosti. Dà, čovjek je velik, kad u potaji otkriva njezine 

 tajne, on je sretan kad je vodi, da mu pomaže u životu, ah je 

 preslab da otvoreno protiv nje vojuje. Pred bijesnim morem sve 

 se gubi, sve iščezava. Eto strahotne zgode, da proučiš pogibli 

 mornarskoga života, da ti se duša napuni strahopočitanjem prema 

 pomorcu, tomu najsmjelijem stvoru na zemaljskoj kruglji . . Pred 

 nama bijaše Velebit u oblacima, naličan sa sjevera na orijašku 

 protegnutu hrid, oko koje je uzavrelo uzburkano valovlje. Budući 

 da je takav prizor preteča bure, krenusmo natrag u Novigrad- 

 sku dragu. Ovakav Velebit mora da je zaigrao maštom hrvatskoga 

 naroda, te si je on u tim nehotičnim visinama pomišljao bijele 

 vilinske dvorove, a pred njima dobre i zle vile, kako tance izvode 



