166 16 



i glectn, ne bi li pomogle ili naiidile ljudima. Cesto su se one odavle 

 oglasile narodnim junacima, da ih u borbi ohrabre, ili od navale 

 dušmanske obrane, isto kao grčke božice, koje silažahu s olimp- 

 skih visina, da se upletu u junački mejdan pred gradom Trojom. 



Iza jedne ure činilo se, da se more stišava, a mi s nova 

 na put. Sretno minusmo „zdrila", Močeničko tijesno („Novigradski 

 Gibraltar"), pak iz prodora planinskoga krenusmo na zapad, da 

 pokraj otoka Paga obišavši najsjeverniji šilj Dalmacije Ijubačkim 

 i ninskim konalom dospijemo u zadarski konao. Međutim je sve 

 jače navaho „burin" tako, da smo poskakivajući plovili sve do 

 Zadra. Tom smo se prilikom uvjerili, kako se čovjek u istinu 

 može priučiti svemu zlu. Prvo dugotrajnije ljuljanje našega broda 

 upravo svi podnijesmo junački. Ulazeći na jadra u konao Iju- 

 bački minusmo ruševine Ljubac-grada, a malo zatim ugledasmo 

 Nin, nekoć sjajan i znamenit grad, a danas neznatno i zanema- 

 reno i poradi izokolnih močvara nezdravo mjesto. Samo mnogo- 

 brojne ruševine i poluporušeni zidovi svjedoče nekadašnju slavu 

 njegovu. Ninski biskupi Teođosije i neustrašivi Gregorlje branili 

 su neumorno za narodne dinastije slovjensko bogoslužje, nastojeći 

 ujedno da se Hrvati odijele od spljetske metropolije i da se stvori 

 samostalna crkva hrvatska. Njihovo se je doduše nastojanje iz- 

 jalovilo, pak je godine 928. pače dokinuta ninska biskupija, no 

 u hrvatskoga naroda ostala je ljubav i odanost za narodni jezik 

 u crkvi do dana današnjega. — U Ninu su cesio boravili naši 

 kraljevi, naročito slavni Petar I. Krešimir, koji je odanle izdao 

 već spomenutu svoju glasovitu darovnicu. Isti je veliki hrvatski 

 kralj obnovio ninsku biskupiju, no stare joj slave ne bijaše više. 

 Danas je tužan pogled sa morske strane na taj pusti prijedjel. 

 Bolnim srcem minusmo to historijsko tlo, gdje danas kabel veže 

 otok Pag sa dalmatinskim kopnom. 



Ploveći k jugu osobito se je isticao u Zadru golemi petokutni 

 toranj „Bovo d' Antona". U dva sata poslije podne uljezosmo u 

 dosta malenu luku zadarsku. Neobična nas čuvstva obuzeše, kad 

 smo se usidrili u luci. Pred nama stoji glavni grad Dalpiacije, u 

 kojem se još najviše šire protivnici hrvatske misli. Svakom zgo- 

 dom, kad ovdje pristanu Hrvati u većem broju, uzrujavaju se 

 Talijanci hoteći da pokažu, kako su oni gospodari toga grada. 

 Koje čudo, što je već mnogi Hrvat u Dalmaciji zaželio, da bi se 

 prekinuo onaj most, koji spaja Zadar sa suhom zemljom i da bi 



