186 36 



odnesen grb. s kojim su za više od jednoga vijeka bile usko 

 skopčane tradicije i povjesnica ovoga grada — kanilo dopustiti, 

 da se može prodati spomenuti grb nu uz uvjet, da se Hotsehild 

 obveze, da ga ne će ponijeti u inozemstvo. No kakovo bi 

 jamstvo bila pismena obveza Rotschildova, da će grb ostati u 

 našoj državi? Tà znade se, da kuća Rotsehild ima čitavi muzej u 

 u Tringu u Engleskoj, osim toga da ima u Parizu bogatu zbirku 

 svakovrsnih predmeta iz svih krajeva svijeta, (e bi se lako moglo 

 dogoditi, da grb iz Beča bude prenesen u Pariz. Kad bi Rotschild 

 prenio grb u Pariz, zar bi ga mogao ko prisiliti, da ga vrati opet 

 u našu monarkiju? Svakako su vrlo patriotički radile mjesne 

 oblasti, kad su osujetile prodaju ovog dragocjenog heroldičko- 

 povjesničkog predmeta, koji je eto ostao u Šibeniku, a oprav- 

 dana je nada, da ili ne će nikada iz njega poći, ili samo u bi- 

 jeli Zagreb, gdje je jedino pravo mjesto za hrvatske starine. 



Prvobitno smo bili neki odlučili, da se iz Šibenika odve- 

 zemo željeznicom u Knin, ali žalibože poradi prevelike vrućine 

 na kraju nijesmo se odavle a ni kasnije iz Spljeta usudih da 

 pođemo u unutrašnju Dalmaciju. Rekoh žalibože, jer nijesmo 

 imali prilike da vidimo čvrsti Knin, u kojem su često stanovali 

 naši kraljevi, bani i župani. Nijesmo vidjeli slavnoga hrvatskoga 

 grada, gdje .su saborovali nekoć hrvatski sabori — grada, kojemu 

 je okolica (Kninsko i Kosovo polje) prepuna razvalina starinskih 

 gradina, tvrđica i kula. U duhu smo samo zaželjeli marnomu 

 starindrskomu društvu u Kìiiìim, da nam otkrije što više starih 

 spomenika naše slavne prošlosti. 



III. Od Šibenika do Spljeta. 



Na brodu je bilo već sve spremno za [lut, dii šio ranije 

 poslije podne stignemo u Spljet. Sa kraja nas do Margite isprati 

 Ijiibezni upravitelj liičke oblasti šibeničke, koji nam je bio u 

 svemu veleuslužan za našega boravka u Šibeniku. Kad smo izašli 

 iz ždrijela sv. Antuna, uze se naš brod jako ljuljati, jer nije bilo 

 vjetra nego „mare morto". Dakako da nam se je to čudno či- 

 nilo: naš delija brzo odreže: „Recite vi junaci šta hoćete, na 

 kraju je najsigurnije; ovdje svakako zlo; ima li vjetra, lađa se 

 ljulja, nema li vjetra more jednako nemirno'. Kad smo minuli 

 otok Zlarin, puče pred nama na daleko otvoreno more, jer 



