206 56 



U samome zatonu starigrađskom, koji je dosta dug no 

 uzak, burin je jenjao, a mi opet iza pretrpljena straha bijasmo 

 veseli, što ćemo naskoro ugledati simpatični Starigrad, to srce 

 slavnoga Hvara. Eto nam ga već na vidiku — minusmo onu 

 vjetrenjaču, što stoji do mora i za čas se usidrismo. Riva puna 

 naroda, koji željno čeka da iziđemo. Cim mi na kraj, a jedan 

 Starograđanin uze nas govorom pozdravljati. Mi, putujući inco- 

 gnito, u velikoj neprilici ; u to jedan od nas opazi Don Simu 

 Ljubica, gdje dolazi. Svi pohitismo preda nj a da izbjegnemo 

 „govorancijama" prijaznih Starograđana. Don Šime, koji je u to 

 vrijeme od velike vrućine poboljevao, sav sretan, što nas vidi, 

 uze se za čas jediti, što mu nijesmo najavili, da nas što bolje 

 podvori. Čuvši međutim od nas, kako mi obilujemo na lađi 

 sasvime, čime Bog zemlju dariva, umiri se, ali nas odmah pozva, 

 da pođemo k njemu. Mi mu obećasmo, da ćemo ga pohoditi, 

 čim obiđem grad. Uz obalu se redaju u Staromgradu kuće, 

 među kojima se ističe čitaonica sa ogromnom trobojnicom. Na 

 dnu zatona u luci vidjesmo svu silu bracera i lađica, što svje- 

 doči, da su Starigrađani vanredno marljivi, prometni i poduzetni. 

 Najviše izvoze vina i ribe a uvoze žito. Oni su okretni i ozbiljni 

 u radu a veseli i zabavni u društvu. Kako su poduzetni, najbolji 

 je dokaz, što ih imade na stotine za poslom u dalekom svijetu 

 najviše u Americi. — Na kraju zatona prođosmo zelenim novim 

 gradskim vrtom, a na to jedni odoše da razgledaju kuću hrvat- 

 skoga pjesnika Petra Hektorovića, zatim da pozdrave milu našu 

 Zagrepčanku Zlatu, što je udata za dr. B. u Staromgradu; drugi 

 pak odosmo po rivi do crvenoga dvora Don Šime Ljubica. Pošto 

 se rashladismo limunadom, uze naš vrijedni Šime krcati svoj stol 

 raznovrsnom, izvrsnom kapljicom. Međutim dođe i drugi dio na- 

 šega društva sa „Zlatom", njezinim suprugom, cijenjenim ta- 

 mošnjim liječnikom zatim sa načelnikom, bratom našega Don 

 Šime. „Zlati" si čitao u očima, kako je bila sva sretna i blažena, 

 što je vidjela oko sebe toliko Zagrebčana, a i nama je neiz- 

 mjerno godilo, što smo gledali „zagrebačko zlato" sretno i zado- 

 voljno u tako vrijednim rukama i u tako milotnoj varoši. Zlata 

 i Don Šime ispitivahu nas koje šta o Zagrebu, a zatim nam Šime 

 uze pripovijedati o svome mauzoleju, impozantnoj kupoli, što se 

 jo do njegove kuće upravo dograđivala. Kad smo se pod noć 

 vratili na lađu, nađosmo tamo ogroman „bocun" sa nekoliko 



