65 215 



djeli ništa. Činilo nam se u tmini, kano da smo pred kakovom 

 sredovječnom tvrđavom. K tomu nam je vrlo nepovoljno bilo 

 neprestano poskakivanje Margite. U grad nijesmo htjeli poći, jer 

 je bilo već kasno, a i za to da nam bude s jutra po danu prvi 

 utisak Dubrovnika što ljepši. Legosmo na počinak. Slab je to 

 san bio, budući da se jahta neprestano zibala. Ponos se je budio u 

 duši mojoj, što sam bio na lađi, koja je lebdjela između Dubrov- 

 nika i Lokruma. Sretan sam bio, kad sam pomišljao, da ću 

 sjutradan koracati po posvećenom tlu hrvatske Atene; jednom 

 sam rukom u mislima hvatao Dubrovnik, a drugom čarobni 

 Lokrum. Na čas bi se opet prepao, jer su mi se oči neprestano 

 otimale za onim kamenim križem, što se je bijelio usred zele- 

 nila na sjeverno-istočnoj obali Lokruma. Spomenik je to po- 

 dignut mornarima, koji su poginuli god. 1859., kad se je upaho 

 barut na c. i kr. ratnom brodu „Tritonu". koji je tu bio usidren. 

 A zar ne bi i naša Margita mogla nastradati u tom konalu, ne 

 doduše od baruta no od morskih valova! Stara je riječ „solamen 

 miseris socios habuisse malorum;" tako smo se i mi tješili, da 

 ne ćemo eventualno sami propasti, jer je do nas, također izvan 

 luke, bila usidrena jahta Hütterotta, japanskoga konzula iz Trsta, 

 koji se je sam sa svojom gospođom pio veći dalmatinskim pri- 

 morjem, na tom putu opetovano sastao s nama. 



V. Od Dubrovnika do Kotora. 



Sjutradan osvanulo krasno jutro. Kako sam uranio, nijesam 

 ni čekao doručka na lađi, već se odmah odvezoh na čamcu u 

 malu dubrovačku luku. između tvrdjice Mola i Ravelina, da se 

 što prije sprođem gradom. Stupivši na rivu uniđoh otkrite glave 

 „Ribarskim vratima'' u slavni grad sv. Vlaha (^Blaža), tu „krunu 

 svih hrvatskijeh gradova", kako je već u 16. vijeku korčulanski 

 pjesnik nazvao Dubrovnik. Kao učitelj zemljopisa i povjesnice 

 točno sam poznavao iz knjiga sve znamenitosti Dubrovnika, no 

 sada prolazeći u istinu prvi put u životu Dubrovnikom i opet 

 sam se uvjerio, koliko li više vrijedi autopsija za zemljopisca 

 nego li sve znanje iz knjiga. S toga se i ovom zgodom ne mogu 

 dosta da zahvalim visokoj vladi, koja nam je eto dala prilike, 

 da na svoje oči proučimo Dalmaciju. Pokušat ću, da u krupnim 

 crtama prikazem čitatelju današnji Dubrovnik. Grad je sa kopna 



