73 223 



vecchia). Cavtat ili Captat (od romanskoga civitate) prastaro je 

 povjesničko tlo, gdje je stajao nekoć grad Epidaurum, s kojim 

 su još stari Grci trgovali. U petom stoljeću po Is. bijaše ovdje 

 sijelo biskupije („epitaurinae"). Kasnije za seobe propade stari 

 Epidaur, a na njegovim razvalinama se podiže hrvatski Cavtat, 

 koji je zatim za procvata Dubrovnika spadao pod tu slavnu re- 

 publiku. Kad smo iza dvosatnoga boravka u Cavtatu zaplovili iz 

 cavtatske luke u debelo more, navali takova oluja, da je naša 

 jahta užasno stala poskakivati. To nas sve tako preplaši, da smo 

 jednoglasno pristali uz prijedlog našega junačine, da krenemo 

 natrag i da se zaklonimo u cavtatsku luku. Kako smo unilazili 

 ponovno u spomenutu luku, pade strahovita kiša, a iza toga se 

 razvedrilo. Četvorica iz našega društva bojeći se onoga zlogla- 

 snoga ulaza u Boku kod Oštroga rta, odlučiše, da se provezu ko- 

 lima lijepim Konavljem i da nas dočekaju u Ercegonovom, kamo 

 bi Margita s jutra rano imala stići. Nas trojica, makar da bi rad 

 bih prošli čuveno Konavlje, taj zanimljivi „abyssodinamiéki teren" 

 nalik na Vinodol, ipak da se pokažemo junacima, voljesmo ostati 

 na našoj jahti. Žalili smo samo, što je i naš putni maršal, ko- 

 jega je majka odnjihala u svom krilu na obalama Jadran- 

 skoga mora, također podlegao. Badava sam mu citovao početak 

 jedne zanimljive akademijske rasprave našega povjesnika Sniiči- 

 klasa, gdje se divno crtaju tužne posljedice straha naših djedova 

 god. 1790. i 1791. — on ipak osta vjeran suhozemcima. Oko tri 

 sata poslije podne krenuše naši bjegunci na kočiji put Konavlja, 

 a nas trojica, što smo ostali vjerni našoj Margiti, iza burne noći 

 — gdje smo se u 12 sati zaklonili sa palube u kabine na po- 

 činak, zaplovismo sjutradan rano put Boke kotorske. 



Od Cavtata k jugu plovljasmo niz strmu obalu prema ulazu 

 u Boku. Krševito mramorje na otvorenom udaru valova, što su 

 nemilice mlatili sa pučine, kano da nas je spremalo po malo na 

 prizor, koji nas je čekao pri ulazu u Boku. Navlastito su nas se 

 vanređno dojmile one veličanstvene gore, što smo ih motrili 

 s mora prije ulaza kod Oštroga rta. „Da se smije uzeti prispo- 

 doba iz umjetnosti, mogao bi čovjek reći. da poput uvoda ju- 

 načke opere priroda razdražuje svakoga, koji se primiče onom 

 veličanstvenom kraju". Jur se pomaljaju viloviti vrhunci timor- 

 planina. Oko njih se poput svijetlog oblaka zavile pučke priče i 

 maštanja o starim junacima. Anđeli, te „nebeske vojevode" sa- 



