242 92 



puta u more, a ona svaki put da je isplivala do istog žala, gdje 

 je bilo njezino mjesto. Glavna je međutim crkva u Komiži crkva 

 sv. Nikole, oko koje ima ostanaka samostana, u kojem su 

 nekoć stanovali Benediktinci. Ovi su doselivši se sa otočića Bi- 

 ševa podigli taj samostan i položili prve temelje današnjoj Ko- 

 miži. Na povratku od bunara razgledasmo ostrižišta, gdje se u 

 veliko raci goje. 



Iz Komiže krenusmo put zapada. Eto pred nama nekoliko 

 kilometara udaljena otočića Biševa (talij. Busi), koji se je smje- 

 stio pred otokom Visom kao kakova modra oklopnjača, kao 

 Lokrum pred Dubrovnikom — samo nešto podalje. Biševo je 

 otočić, koji je kroz tisuć ljeta spavao, ali se je probudio prije 

 nekoliko godina, kad su komiški ribari poveli neke učenjake (pr- 

 voga, s proljeća god. 1884., bečkoga umjetnika baruna E. Ban- 

 sonneta) u tamošnju špilju „grada Balon". Od onda se je ime 

 toga otočića raznijelo po čitavom kulturnom svijetu kao ono 

 Kaprija u Italiji poradi čarobne modre špilje, što se na njem 

 nalazi. Prije su Biševo valjada pohađale jedino Nerejeve kćeri, 

 dok su gospodovali na Visu (staroj Isi) dugokosi Jonjani; danas 

 pričaju izokolni mornari, da su se prije tuj skupljale morske vile, 

 dok ih nije neki papa prognao na mjesec. Sad se više na nje- 

 govu žalu ne sunčaju ni tuljani, nego brzo skaču u more, jer 

 prečesto dolaze znalični putnici, da se dive tamošnjoj špilji. — 

 Na našoj Margiti vladala je velika napetost, neka uzrujanost : evo 

 napokon pred nama otočića sa špiljom, za kojom smo toliko 

 težili, o kojoj smo toliko razgovarali ! A da li ćemo je vidjeti, 

 to je pitanje lebdjelo svima na jeziku. A zašto ? Makar da je lijep 

 Božji dan bio, more je mimo to ipak bilo nemirno, a pri takvu 

 moru ne možeš u špilju. U našem društvu bio drug, koji je već 

 dva puta bio pred Biševom, a nijo mogao poradi burna vre- 

 mena u špilju. Lađa naša na izlazu iz komiške drage sve jače 

 poskakivaše. U to izjavi kapetan, da dalje ne smije s lađom, već 

 u koga je smjelosti, hajd u čamac. Mi u strahu gledamo jedan 

 drugoga, bi li, ne bi li svoj život povjerili uzburkanim valovima 

 morskim. Prvi skoči u čamac naš petrograf pa zavika, tko je 

 junak, hajd za menom ! Njegova odlučnost sve nas osokoli, pa bi 

 pošli za njim ma u pakao, a kamo li ne u raj biševski. „Naj- 

 kuražniji" među nama blijed kao krpa posljednji skoči u čamac. 

 I gle čuda! Kano da je istomu Poseidonu imponovala naša 



