93 243 



zdvojna odlučnost, ili su ga možda Nerejide molile za nas: ta- 

 ksi morski kano da su počeli jenjavati i mi se mogosmo nadati, 

 da ćemo moći u špilju. Kad smo došli pred špilju, činilo nam 

 se je, da čujemo podzemni muk i strašno glogotanje pomorskih 

 valova, nalično na „zdvojno hroptanje umirućeg atleta". Nad 

 nama se digle puste hridi, nepravilno kamenje gorostasna stana. 

 „Isti bi se kiklopi čudili onoj strašnoj arhitekturi i grdnoj ljepoti 

 gradnjo". Hridine padaju okomito u more, kano da ih je tko 

 ogromnom sjekirom presjekao. Gole su golcate te hridine od 

 mora sve do vrha, jer, kad je južina, more ih nemilo bije i 

 grize. „Duša ti se stisne i umanji, spopade te strava, kada digneš 

 glavu u vis, te postaneš crvom i iščezavaš u golemom gradu 

 prirode kao sitan protoplazan u kapi vode". O što si čovječe 

 napram ovim orijaškim stijenama, pa ipak te je Svevišnji Stvorac 

 učinio gospodarom prirode! — Sred tamnosivih stijena ugle- 

 dasmo crnu rupu, ulaz u špilju „grada Balona", Bilo je upravo 

 10 sati, a u to je vrijeme po mnijenju sviju, koji su ovdje biU, 

 najzgodnija rasvjeta u špilji. Preplovivši uski hodnik skučeni, jer 

 je svod nizak, uniđosmo iza kratke tmine u veličanstvenu, bajnu 

 prostoriju. Čuđenju ni klicanju nije bilo kraja ni konca: Bože, 

 tä to je rajska rasvjeta! Snebivaš se nad krasotom i divotom, 

 kakove za života još nijesi vidio. Til to su krasote nad kraso- 

 tama, u sjaju modrila i blistaju morske vode! Tà to je veličan- 

 stveni morski hram, kojemu ne razabireš stila. „To nije ni jonski 

 ni dorski ni bizantski ni gotski stil, to je stil prirode, kćeri 

 Božje". More izgleda u špilji kao sag od ljubičasta baršuna, koji 

 je posut biserjem i dragim kamenjem. „Što više ideš lađom 

 napred, more kano da se pretvara u rastopljeno srebro". Kako 

 zaroni veslo, tako vrcaju iskre. Svaka kaplja, koja se cijedi sa 

 vesla ili sa uronjena predmeta, rekao bih da je bhstavi alem- 

 kamen. Pa i mi smo se u tom morskom hramu posve promije- 

 nili : jedan drugomu izgleda, kano blijedi sadreni kip, a boja 

 naše odjeće bijaše sasvim drugačija, nekako preobražena kano u 

 modroj bengaličkoj vatri. Zagrabismo rukom vode, da se uvje- 

 rimo, da li je to u istinu more ; ruka nam se pretvorila u zlatno- 

 mjedenu mast, a voda po njoj u biserje. Činilo nam se je, da 

 smo na drugom svijetu, ili da sanjamo najčarobniji san. Kad 

 smo se naužili tih krasota, izadosmo na polje. Od prejake vanjske 

 svjetlosti zabliještiše nam se oči. Po hridinama bilo nekoliko 



