A MELAFIR ÉS SZEREPE AZ ERDÉLYI ÉRCHEGYSÉGBEN. 87 



ásváiiykombináció a jellemző, tehát olyan kőzetekre, amelyek az olivindiabázok 

 porfiros kifejlődésének tekintendők. Munkájának II. kiadásában 1887-beni még 

 pontosabban megjelöli a melafircsaládot, még pedig az augitporfiritekkel szem- 

 ben, midőn határozottan kimondja, hogy az oli vinnék állandó és bőséges jelen- 

 léte annyira jellemző rája, mint a kvarc a porfirok és porfiritek bizonyos csoport- 

 jaira. Egyes alcsoportokként felsorolja: 1, olivinweisselbergitet, 2. navitot (oli- 

 vines labradorporfirit) és 3. az olivintholeiitet. Lényegileg ezen az állásponton 

 volt ZiBKBL Ferdinánd is 1894-ben,2 aki pedig még 1873-ban^ a melafirnevet 

 elvetendőnek tartotta. Rosenbusch művének említett 11. kiadása a határköve 

 a melafir név pontos meghatározásának, mert a III. kiadásban 1896-bari* már 

 idesorolja a szpilitet és a diabázporfiritet is, tehát két olyan kőzetfajt, amelyek 

 feltétlenül a diabázokhoz tartoznak. így azután úgy a diabáz, mint a melafir 

 nevet egyáltalában illuzóriussá teszi, teljesen összekeverve egymással ezek al- 

 csoportjait. Közelebbről nem célom most kimutatni, mennyiben lehetetlenség 

 úgy a szpilitet, mint a diabázporfiritet melafirnak tekinteni, ezt majd egy másik, 

 a diabázokról szóló értekezésemben fogom megtenni, ahol azok helyzetét is tisz- 

 tázni fogom. 



De van Rosenbusch 1896-iki újításai között sok olyan is, amit ma is ma- 

 gunkévá kell tennünk. Ugyanekkor különbözteti meg u. i. a melafiroknál az 

 oHvines és oüvinmentes csoportokat. Meghatározása így szól: «a melafirok oli- 

 vines V. olivinmentes plagioklász-augit-kőzetek, jól kifejezett porfiros szövettel 

 és úg}^ az alapanyagban, mint a porfiros ásványok között jelentékeny mennyi- 

 ségű színes ásvánnyal.))* Egy másik fontos kijelentése RosENBUScnnak az, hogy 

 a fősúly a melafirnév körülhatárolásánál nemcsak a plagioklász+augit-(-olivin 

 ásvánj^ombináción nyugszik, bár az olivin igen fontos alkotórész (fontosabb 

 mint a gabbrónál) hanem a vegyi összetételen is,' melynek olyannak kell lenni, 

 mint amilyen a gabbróé. Ezeket az alapelveket a Physiographie legújabb kiadá- 

 sában 1908-ban' még bővebben kifejti s meglehetősen pontosan megállapítja a 

 határt az augitporfiritek felé, a diabázok felől azonban még mindig ingadozónak 

 hagyja, amennyiben bár a diabázporfiritet többé nem, de a szpihtet még részben 

 a melafirok közé sorozza. Hogy azonban a diabáz meg a melafir szpilites fajtája 

 közt hol a határ, azt kivemii nem lehel. Ezt a gyengeséget csak némileg hozza 

 helyre kőzettanában,® amelynek úgy első (1898), mint utolsó (1910) kiadásában 



1 U. a. Stuttgart 1887. 



^ Dr. Ferdinánd Zirkel: Lehrbuch der Petrographie. Leipzig 1894. 



» U. a. Leipzig 1873. 



* H. Rosenbusch: Mikr. Physiographie etc. II. Stuttgart 1896. 



» H. Rosenbusch: Mikr. Physiographie etc. III. Aufl. p. 1051. Stuttgart 1896. 



' Hogy mennyire fontos alapelv ez, mutatja az a körülmény, hogy hazánkból is, 

 így a Toroczkói hegyvonulatból is ismerünk olivines piroxénporfiriteket, amelyek azonban 

 épen úgy nem melafirok, mint ahogy nem bazaltok a Hargita olivines piroxénandezitjei, 

 vagy az irodalomból ismeretes Carmeloit és a santorini olivines augitandezitek stb. 



' H. Rosenbusch: Mikr. Physiographie. IV. Aufl. Stuttgart 1908. 



» H. Rosenbusch; Elemente der Gesteinslehre. I. Aufl. Stuttgart 1898., III. Aufl. 

 Stuttgart 1910. 



