A MELAFIE ÉS SZEBEPE AZ ERDÉLYI ÉRCHEGYSÉGBEN. 105 



nek túlnyomó része poríirit, amelynek nagyon változatos külön- 

 böző fajtái és különösen törmelékképződményei a hegységbon mindenütt fel- 

 találhatók és uralkodnak. Meglehetős fontos szerepe van, különösen az északi 

 részen a csak pár fajtával képviselt porfirnak, ill. főleg törmelékképződményeinek. 

 A diabázt nagyon sok fajta képviseli, mennyisége azonban alárendelt, jóval kisebb 

 a porfirénál is. Legkevesebb pedig e kőzetek közül a melafir, ezt nemcsak én állí- 

 tom évek sora óta folytatott külső és laboratóriumi tanulmányaim alapján, de 

 bizonyítják Schafarzik, Pálfy (értem a Telbgdi KoTH-féle 1904. évi anyag 

 vizsgálati eredményeit) és Rozlozsnik említett vizsgálatai is, akik modern alapon 

 tanulmányozták e vidékek kőzeteit, Rozlozsnik pedig épen az Érchegység ama 

 részének kőzeteit irta le, amely hegységrész aránylag a leggazdagabb az ilyen 

 bázisosabb kőzetekben. 



Ezek alapján tehát méltán mondhatjuk, hogy az Érchegységben a porfirit 

 és melafir közt valószínűleg olyan a mennyiségbeli viszony, mint az andezit (hozzá- 

 véve a dacitot is) és a bazalt között, vagy talán még ezt az arányt sem éri el. 



* 

 Minthogy ilyen sokféle kőzetből áll az Erdélyi Érchegység mezoeffuzivus 

 része, talán nem is egészen helyes ezeket egy összefoglaló névvel illetni. Ha 

 azonban rövidség okáért, szükségből ilyen gyűjtőnevet akarunk hasznáhii, az 

 ezekre nézve egyedül csak a porfirit név lehet. A melafir nemcsak hogy 

 nem megfelelő erre a célra, sőt eddigi vizsgálataim szerint gyűjtő fogalom- 

 ként való használatát az igazság érdekében egyenesen kerülnünk kell. 

 Kelt Kolozsvárott, 1916 február hónap 1-én. 



i HEGYES-MÓOSA ERDŐSÉGEINEK TALAJA. 



Irta : Ballenegger Róbert dr.^ 



Az elmúlt év őszén a m. kir. Földtani L^tézet igazgatójának megbízásából 

 TiMKÓ Imre kartársammal több kirándulást tettem a Hegyes-Drócsa erdőségeibe. 

 Ezeket az erdőket Kbrner, aki mint a Schmidt Adolf budai műegyetemi tanár 

 által vezetett bihari expedíció tagja 1858 őszén járta be a Hegyes-Drócsát, a lel- 

 kesedés hangján valódi őserdőknek írja le. Ma ez az őserdő sok helyütt le van 

 tarolva, másutt ki van szállalva ; az itt megmaradt pompás szálfák beszélnek az 

 erdők régi szépségéről. Az alsóbb régiókban az erdőt főleg tölgyfajok alkotják, 

 ú. m. a kocsántalan (Quercus sessüiflora) és a magyar tölgy (Qu. conferta Kit.). 

 A magasabb régió erdeinek uralkodó fája a bükk (Fagus silvatica L.). 



Ezeknek az erdőknek a talaja egy szürke, helyenként többé-kevésbbé 

 sötétebb barnás árnyalatot mutató erdőtalaj, amely nagy egyhangúságban borítja 



1 Előadta a Magyarhoni Földtani Társulat 1916 január 26-án tartott szakülésén 

 Földtani Közlöny XLVI. köt 1916. ^ 



