IRODALOM. 343 
bibor vagy málnavörös, üvegfényű és kristályos szerkezetű; kifejlett kristályok 
hiányában az optikai viselkedésből az egy- vagy háromhajlású rendszerre lehetett 
következtetni. Keménysége 5"5— 6, fajsúlya 3"848. 
Az elemzés szerint egy bázisos orthoszilikát, a melyben a víz hidroxil alak- 
jában van jelen, a fém legnagyobb része mangán (Mn0 60:639/ ), e mellett kalezium 
(CaO 5-679/0), czink (ZnO 3-879/o) és csekély mennyiségben még Na, K, és Mg. 
Általános képlete : R, (R.OH), (SiO,),; a bázist egészen Mn0O-nak véve, a leu- 
kophönicit és humit szerkezeti képlete közt nagy a hasonlatosság, csakhogy amaz 
nem tartalmaz fluort. 
Leukophönicit Humit 
0 0—Mn—0OH KÖLT ESOSS MS (OR 
MaC SIC 5 Me DSiC FGTNANNS 
[0 ON 50 ON 
Os 20/M JOG ÖZ ME 
Mine SS Mel SB 
KEZE sé st 
NM NM 
o 5 n (0 0425 je 
ENO 3 ; ASSE ; B 
Mn( SIC /Mn—OH Mel Si Mg—(OH,F) 
19 N9 o 97 ESÖ o t 
Igy a leukophönicit a humit csoport mangántartalmú tagja volna, valószi- 
nüleg egyhajlású rendszerben kristályodik. Elnevezése a jellegző színére vonat- 
kozik (4/cuzós — halvány, világos és borué — biborvörös). 
(67.) Magnéziumkarbonát. (L. BRuGwarELLr: Über ein wahrscheinlich 
neues Mineral aus den Asbestgrubenim Val Brutta ( Veltlin]. — Zeit- 
sehr. f. Krystall. und Mineral. 1899. 31. 54). 
A kérdéses ásvány a Val Brutta ( Veltlin, Lombardia) azbesztbányáiban for- 
dul elő, kalczit és magnezit kiséretében. Hófehér pikkelyei igen vékony tűalakú 
kristálykákból vannak összerakva. A kristálykák apróságuk miatt nem mérhetők, 
de a mikroszkop alatt jól megkülönböztethető a négy prizma lap és ezek végén 
a bázis. 
Az elsötétedés irányai párhuzamosak a prizmaélekkel, az opt. tengelyek 
sikja merőleges a prizma-lapokra ; a konvergens poláros fényben a prizmalapon 
egy opt. tengely képe látható, a tengely körülbelül 359-kal hajlik a prizmalap nor- 
málisához. 
Az anyag csekély mennyisége miatt csak a minőleges elemzés volt lehet- 
séges, ebből bíztosan meg lehetett állapítani e magnéziumkarbonát bázisos voltát. 
Fajsúlya 2:013, a melyet a THovner-féle oldatban igen pontosan meg lehetett 
határozni. Az eddig ismert, víztartalmú, illetve bázisos magnéziumkarbonátok 
(nesguehonit, hydromagnesit, hydrogiobertit és lansfordit) sajátságai egészen 
mások. 
