FOSSZILIS BÉKÁK A PÜSPÖKFÜRDŐI PRAEGLACIALIS RÉTEGEKBŐL. 29' 



fosszilis A n u r á knál részben nem ismeretes a sacrum, ahol pedig elő- 

 került, ott csak 1 csigolyából áll. 



A hatalmas termetű Platosphus 1 sacrumit s urostyluskt, sajnos, nem 

 ismerjük képben, az itten számításba jövő részletek morphológiája pedig 

 De l'Isle leírásából legnagyobbrészt nem állapítható meg. A sacrumot 

 alkotó két csigolya (vert. sacralis + vert. synsacralis) «diapophysisei» a 

 leírás szerint (15, p. 476) egymás felé eső peremük egész hosszúságában,, 

 köz nélkül követik egymást, tehát így «prima vista» egy egyetlen, erősen 

 kiszélesedett <<.diapophysis>) képét nyújthatják. Az urostyluson,me\y a vert.sacr.. 

 (s. str.)-val összecsontosodott, De l'Isle szerint egy lam. horizontális nyomai 

 láthatók («avec des traces de crétes latérales». 15, p. 475). A Palaeobatra- 

 chusok, — amelyek idevágó ismereteink mai állását tekintve, semmi 

 közelebbi kapcsolatba sem hozhatók a Plató sphussz&l — a sacrum alkotását 

 s az urostylust (os coccygeum) illetve a következő formátiókat tüntetik 

 föl : A) Sacrum: a vert. sacralis (sensu stricto) ú. n. diapophysisei végükön 

 kiszélesedettek, a gerincoszlop tengelyével derékszöget alkotnak; a verL 

 síjnsacralis 11. hasonló irányú, «diapophysisi>-ei végükön kiszélesedettek, 

 s a vert. sacr. «diapophysis»-eive\ összecsontosodván, distális részük egy 

 lemez alakjában jelenik meg, míg proximális részük (a csigolyatest felé esa 

 szakasz) különvált, s a «diapophysis»-ek közt egyénenként változó nagyság- 

 gal bíró nyilasok maradnak ; a vert. synsacralis 1. «diapophysis»-ei h á t r a- 

 felé tartók s distális végükkel csekély felületen érintkeznek a vert. 

 sacr. -f- vert. synsacr. 11. alkotta csontfelülettel, széles, háromszög alakú 

 nyilast hagyva a második synsacr. csigolya «diapophysis»-einek elülső, 

 s saját «diapophysis»-einek hátulsó pereme között. A vert. synsacr. I. 

 «h a r á n t n y ú j t v á n y a i n a k» emez alakulatát találjuk, pl. igen 

 typikusan kifejlődve a Palaeobatr. Fritschi WoLT.-nál, s a «haránt- 

 nyujtványob) irányát illetve még ide számítható a Palaeobatr* 

 bohemicus v. Meyer is, míg a Palaeobtr. grandipes GiEB.-nél s talán még 

 inkább a Palaeobatr. gigás v. MEYER-nél a «processüs transversi»-nek neve- 

 zett nyújt ványok raár határozott e 1 ő f e 1 é való irányulása tapasztal- 

 hat ó ; ezeknél tehát már csak eg} r synsacr. csigolya van, s az előtte lévő 

 már nem vesz részt a sacrum alkotásában. B) Uro- 

 stylus: Az wrosíí/ZwsrólWoLTERSTORFF (25, p. 30—31) a következőket írja : 

 «Xur das vordere Ende ist in 2 Falién gut überliefert, die wulstige gedrun- 

 gene Form und die angedeuteten Querfortsátze sind bezeichnend, doch 

 schwer in Wort und Bild wiederzugeben . . . Der aussergewöhnlich plumpe 

 Knochen besitzt keine ausgebildete obere Leiste, 2 der enge Kanál für den 



1 Ebből: 7rAárv?=lapos. széles; oa<pvq^= csípő. 



2 Ügy látszik, bogy a Palaeobatrachidák is az általam Palnco-urosly 

 névvel jelölt typust követik a coccyx alkotásában. (V. ö. 25, Taf XI, Fig. 11a & 6). 



