FOSSZILIS BÉKÁK A PÍJSPÖICFÜRDOI PRABOLÁOÍÁLIS RÉTEGEKBŐL. 41 



marad, bizonyítékunk erre nincs ; a Pala e o b a t r a c hi d á k kihalt 

 csoportnak tekinthetők, s nem ismerünk olyan ma élő alakot sem, melyről — 

 ismereteink mai fokát véve figyelembe - valami positiv tényre támasz- 

 kodva, feltehetnénk, hogy a Platosplius vagy Pliobatrachus utódai, s így 

 az orthogenetikus bizonyítás lehetőségétől elesünk. F ö 1 1 e h e t j ü k, 

 hogy a békák ősi typusa több s a c r a 1 i s csigolyával bírt, s az 

 újabbi alakokon e bélyegben az életmóddal kapcsolatban reductió állott 

 be, a synsac ralis csigolyák, rendes csigolyákká lettek, s a vert. 

 sacralis s. str. maradt csak meg a medence-öv függesztőjeként. De föltehető 

 az is, hogy a több csigolyából álló sacrum, a békák phylogeniája folyamán, 

 másodlagos sajátság, s csupán sporadikus tüneménynek tekinthető. Ugyan- 

 e jelenséget láttuk ugyanis külömböző csoportoknál, v. i. a külön- 

 álló Palaeobatracliusokivkl s a Bufoni dákhoz tartozó Platós pl tus- 

 s Pliobatrachusnkl. E két csoport egymás közt semmiféle össze- 

 függésben sincsen s alakjaikon eme külömböző geológiai korok- 

 ban különböző mértékben föllépő jelenséget c o n v e r g e n- 

 t i á n a k tekinthetjük, mely a sacralis regiónak egy h y p e r o s s i f i- 

 c a t i ó j á r a volna visszavezethető. Ha utóbbi nézetet fogadnánk el, s 

 ha valamely több sacralis csigolyával bíró alakról kiderülne, hogy nem 

 fejlődési végpontot representált, hanem jelenleg is élő, tehát egy sacralis 

 csigolyával rendelkező alakok őse, akkor a ma élő alakok egyszerű sac- 

 i urna a phylogenesis folyamán egy visszatért (v. ö. p. 20, 2. lábjegyz.) 

 jelenség volna. Mindez azonban, mint már mondottam, jelenleg sem nem 

 bizonyítható, sem nem cáfolható, s erre vonatkozólag még atavistikusnak 

 vehető esetekkel sem rendelkezünk, melyek esetleg útbaigazítással szol- 

 gálhatnának. 1 



Hyperossificatióra, mint egy másodlagos jelenségre, hivatkoztam; ez 

 szorosan összefügg azzal a kérdéssel, hogyan fejlődtek ki a vertebra sacralis 

 kétoldali hatalmas dilatatiói, amelyeket az irodalom következetesen diapo- 

 physiseknek mond? (V. ö. III. táb. 1.— 3. áb.). Lehetséges, hogy ezek 

 egyes esetekben valóban túlnyomóan a 9-ik csigolya diapopliysisei- 



1 Ismeretes ugyan előttem egy eset — a B. pachypusnéú — ahol a 8-i k csigo- 

 lyán is a dilatationes sacruleshez hasonló kiszélesedéseket találunk (Camerano, 9, p. 448 

 fig. 3.); ez eset egyedülállósága azonban jelenleg még nem engedi meg, hogy reá, mint 

 atavismusra, s ne mint esetleges monstruositásra hivatkozzunk. — Brotli (K. A. 

 v. Zittel, Grundz. d. Paláont., neubearb. v. F. Broili, E. Kokén, M. Schlosser. — 

 II. Abt. Vert., München u. Berlin, 1911, p. 177) ugyan azt irja, hogy ritka kivételek- 

 ként jelenleg élő alakokon (Pelobates Wagl., Pipa Laur., Hymenochirus Blgr.) is két 

 sacralis csigolya fordulhat elő, azonban a dolog közelebbről nincsen részletezve s le- 

 hetséges, — főleg mivel a Pelobatest is említi — hogy ezen esetek a fent leírt Adolphi 

 féle példákkal egyeznek meg s így e formátiók voltaképen az urostylusszaX állanak 

 kapcsolatban, a miért is jelenleg nem vettem ezeket számításba. 



