44 BARO FEJERVARY GÉZA GYULA 



Ami a lamina horizontalis keletkezéséi illeti úgy föltehető volna, 

 hogy ez az urostyluson egy ősi képződményt representál, mely a phyletikai 

 fejlődés folyamán csak akkor lépett föl. amikor az urostyl már egységes 

 csont képében jelent meg s rajta csigolyás segmentatio mai nem volt; 

 e képződmény azután veszendőbe ment s manapság csak egyes ősi ala- 

 kokon található meg. A lam. hor. egyes alakoknál észlelhető nagy kiterje- 

 dése egy hyperossincatiós folyamatra volna visszavezethető, mely a lam. 

 hor.-iű kapcsolatban a sacralis tájékot alkotó többi részekre is kiterjedt 

 s létrejöttét mechanikai ingereknek köszönheti, oly módon, hogy ezek 

 által az ott levő csontképző sejtek mindjobban elszaporodtak s későb- 

 ben a bennük egyre nagyobb tömegben lerakodó mészsók által állaguk 

 megszilárdult, miáltal masszivabbak lettek. E folyamat pontosabb magya- 

 rázatát kétségtelenül csak beható phyletikai, fejlődésmechanikai és histoló- 

 giai kutatásoktól várhatjuk. 



Ezzel szemben az is feltehető, hogy a lamina horizontális még abban 

 az időben keletkezett, amikor az urostylus vertebralis segmentatiója csak 

 megszűnőben volt, s a csökevényesedésnek indult proc. transversi (-\- proc. 

 obi. post.'}) lemezalakú összecsontosodása a nyujtványok közt levő héza- 

 gok csont anyaggal való kitöltése által keletkezett. Hogy utóbbi feltevést 

 mai Anurakon illusztráljuk vegyük például a Pelobatidá k vertébra 

 morálisának oldalsó kiszélesedéseit ; ha ezeket valódi dtapophysisckn^k 

 tekintenénk, akkor a morphológiai megegyezés mely ezek közt s pl. a Me- 

 galophrys pelodytoides Blgr. előbb említett abnormális (atavistikus) urosty- 

 Zwsának egyik oldalán látható kiszélesedés között fennáll, megerősíteni 

 látszanék e feltevést. A dolog ilyetén magyarázatának azonban ellene szol 

 ama p o s i t i v tény, hogy a P e 1 o b a t i d á k sacrumának dilatatiói 

 semmiesetre sem ennek h a r á n tn y ú 1 v á n y a i b ó 1 kelet keztek, 

 hanem jórészt épen a lam. horizontalisból vagy egy ezzel összefüggő kép- 

 ződményből állanak. A következtetés amaz iránya tehát helytelen volna. 

 hogy a dilatationes sacralest, dia'pophysiséknek tekintve, a morphológiai 

 megegyezés alapján az esetleg erősebben kiszélesedett lam. hor.-t (mint a 

 Megal. pelod. előbb említett példányán) is diapophysiseha.elí tekintsük. 

 inni azonban nem zárja ki azt, hogy e kiszélesedésekben benne ne foglal- 

 tathassanak az urostyl egykori proc transrersU-x is. ép úgy mint a hogy a 

 dilatationes sacralesbvn is benne foglaltainak a harántnyujt vanyok. illetőleg 

 annak egy részéi képezik. A lam. hor. morphológiailag m glehetős egy- 

 nemű szerkezete miatt a feltevések csak analógián alapulhatnak a így 

 a kérdés egyelői.' nyill maiad. 



Foglalkozzunk már most a második kérdéssel, mely a spma ossis 

 coceygei s a pars tectiformis ossis c<>cci)<j<i homológ voltát bizonyítja. 

 Különböző mechanikai ingerek hatása alatt a pars tectiformis két oldala 

 (a linea medialistól jobbra s balra) mindjobban összezáródott, s az általuk 



