ISMERTETÉSEK. 427 



A kihalt alakok leggyakrabban agyagos kőzetekben találhatók, homokosban 

 ritkábbak, durva törmelékben pedig elvétve, inkább csak hullámverések útján 

 besodortak gyanánt fordulnak elő. Ennek megfelelőleg inkább iszapos fenék 

 fölött éltek, amit a rostrum szerepe is igazul. Tömeges előfordulásuk társas életre 

 utal, mint az élők túlnyomó része. Az élő Lepidára emlékeztető alakot a kihallak 

 között Qeiö ismerünk, azért ilyen magányosan élt típusra nem következtethetünk. 



A kihaltak táplálkozására nézve a liászbeli Geoteuthis lágy részeinek vizs- 

 gálatából kitűnt, hogy halakkal táplálkozott. Több ilyen közvetlen adat nem a II 

 ugyan rendelkezésűn kre. de a karok és tapogatók elrendeződéséből, számából és 

 alakjából az élők analógiája alapján megállapítható a nagyobb típusok makrophag 

 táplálkozása ; táplálékuk leginkább halak, rákok és medúzák lehettek. 



Az életmód vizsgálatánál a sérülések tekintetbevétele is fontos adatokat 

 szolgáltathat. Egyes rostrumsérülések Ábel szerint úgy magyarázhatók, hogy 

 azok szilárd aljzatba ütközés közben keletkeztek, különösen olyan alakoknál, 

 melyek egyéni fejlődésük során életmódjukat változtatták s e változtatás kezdetén 

 sérüléseknek könnyebben ki volta»k téve. 



A kihalt dibranchiatákra vonatkozó összes paleobiolóiiiai vizsgálati ered- 

 mények összegezését az állat rekonstrukciója nyújtja. Az eddigi föl- 

 fogás egységes testalkatot föltételezett. Ábel etnológiai vizsgálatai szerint leg- 

 alább három, alakra, rost rumra, és ennek megfelelőleg életmódra eltérő típust 

 kell fölvenni, melyek a Cus'piteuthis acuarius, a Belemnites faxillosus és B. clavaius 

 ismert formáival jellemezhetők. Ezeken a típusokon kívül a további vizsgálatok 

 még több alak kimutatására vannak hivatva, mert a kihalt dibranchiaták nagy 

 száma a mai formáknál változatosabb alakok jelenlétére utal. 



A könyv utolsó fejezete a karok számának törzsfejlődés- 

 tani jelentőségével foglalkozik. A ma élő formákat a beJemnitesekből 

 a rostrum redukciójával vezették le. A rostrum azonban igen különböző fejlődés- 

 tani értékű szerv, mely egységes alapul nem szolgálhat törzsfejlődéstani kapcso- 

 latok kimutatására. Ábel reáutal a karok számának fontosságára s különösen 

 arra, hogy a belemniteseknél föltételezett karok nyolcas számát ősi állapotnak 

 nem tekinthetjük teljes bizonyossággal. Az élők ontogenetikai fejlődése s külö- 

 nösen a. Myopsida-íeiék embriológiai vizsgálata azt bizonyítja, hogy a belemni- 

 teseknél épúgy, mint az élőknél, eredetileg három pár kar van s csak később fej- 

 lődött a többi. 



Fontosságánál fogva megközelítőleg sem lehet ezt a könyvet érdeme szí rint 

 méltatni, mert akkor e hézagos ismertetés helyett szószeiint kellene lefordítani. 

 A belemnitesek .gyakoriságuk miatt a földtani vizsgálatoknak is becses eszközei 

 de eddigi vizsgalati módszerük ebből a szempontból sem vezetett kielégítő ered- 

 ményre. Az itt megjelölt mód azonban új kilátásokat nyit a na zozoós üledékek 

 sok kérdésének tisztázására is. A belemnitesek. melyek az eddigi vizsgálatok 

 alapján csak csekély értékű (holt kövefo) voltak, ezzel a móddal egyszerre sok 

 új eredménnyel kecsegtető eleven vizsgálati anyaggá váltak. Ábel könyve azon- 

 ban ezen a legközelebbi tudományos hasznon kívül nagyjelentőségű azért, mert 

 egyszersmind más állatosztályok hasonló módszeres kutatásává is serkent és hir- 

 detője annak a. paleozoológiai iránynak, melynek teljes érvényesüléséig a «tudo- 



