430 ISMERTETÉSEK. 



A földtani térképek történetének vázolása után néhány elemi földtani 

 alapfogalom ismertetése, illetve előrebocsátása következik a földtani iránytű és 

 alkalmazása a csapás-dülés mérésére. A földtani térképezés mibenlétének vázolása 

 a! a n a topográfiai térképek jellemzése majd a földtani képződmények ábrázolásra 

 kerülő elemeinek a réteghatár, kibúvás, vastagság, csapás, dülés fogalmainak és 

 feleségeinek magyarázata ábrázolási módjaik és számítási módjuk magyarázata 

 következik. Külön fejezet foglalkozik a földtani szelvények ismertetésével, majd 

 a települési zavarok különböző féleségeinek térképen való ábrázolási módját és 

 megjelenési formáját találjuk a főbb formák ismertetésével és a különféle zavar- 

 gások g y a korlat i jelentőségének kellő ki domborításával. Az utolsó 

 fejezet a földtan és földrajz között levő kapcsolatot tárgyalja. 



A kezdők részére ez a könyvecske hasznos szolgálatot tesz, mert a benne 

 ismertetett fogalmak eléggé világosan vannak tárgyalva. Egyes dolgok azonban 

 még hiányoznak belőle s különösen kár, hogy a földtani térképen ábrázolt tényeket 

 elemeikre bontva külön-külön mutatja be anélkül, hogy azok együttesét a kész 

 földtani térképen is ismertetné. A címben foglaltaknak mindazonalta [ így is teljesen 

 megfelel s a kezdőknek előreláthatólag jó útmutatója lesz. 



Dr. Vadász Elemér. 



5. Wedekind: Üfoer die Grundlagen und Methoden 

 der Biostraligraphie. (Gebrüder B orntraeger, Berlin 1916) 60 oldal 

 18 szövegábrával. 



I'A természettudományos kutatások rendes menete az, hogy az adatgyűjtő 

 és leíró munkákat előbb az ismereteket rendszerező munkák, majd a filozófiailag 

 mérlegelő munkák követik s ez utóbbiak újabb vizsgálati szempontokat vetnek 

 föl, melyek az anyag újabb tanulmányozását teszik szükségessé. A földtani és 

 őslénytani kutatások előrehaladott voltát az újabb időben mind sűrűbben megjelenő 

 összefoglaló ós filozófiai irányú könyvek bizonyítják. Ezek közé tartozik az itt 

 ismertetett könyv is. 



A b i o s z t r a t i g í a f i a, alapelveivel ós módszereivel foglalkozó köny- 

 vében szerző az előszóban mindenekelőtt a biosztratigrafia körét az egykor élt 

 állatvilágra alapított földtani időmérés gyanánt állapítja meg. Munkája két fő- 

 részre oszlik, az elsőben az őslénytani fajok ós nemek fogalmával, a másodikban 

 a földtani időméréssel foglalkozik, végül függelék gyanánt három rövid fejezetben 

 a devonkorú goniátites-mészkő és kovapaláról, a foraminiferák faunisztikai fon- 

 tosságáról ós a devon-faunákra vonatkozó észrevételekről elmélkedik. 



Az őslénytani fajok és nemek fogalmával foglalkozó első rósz szerint a bio- 

 sztratigrafia föladata olyan időbeosztás létesítése, melynek segítségével a földtani 

 történések (Ereignisse) időbelileg megállapíthatók és egymással összehasonlíthatók, 

 még pedig lehetőleg nemcsak a történések egymás ut ánjára, hanem azok 

 tárta m á ra nézve is. E cél eléréséhez két fizikai alaptételből indul ki, még pe<li.u r 

 1. a z o n o s v á 1 t z á s k n a k a z o n o s t á r g y o n való előidéz é- 

 iez ugyanazon okoknak e .u r y e z ő időt a r t a m t a van 

 l ks é g ü k. 2. Az i d ő ni é rés cél j a i r a alkalmazott a [lat- 



