46 
Mouson tumači to na ovaj način: More prodire kroz pukotine 
u dubinu zemlje, gdje vlada veća temperatura. Tu se voda ugrije, 
te se topla i lakša voda diže gore, hladna i teža voda, koja pridolazi, 
pada dolje i tako nastaje strujanje u okrugu. 
Fouque kaže, da nije zemaljska toplina uzrok dizanju vode, 
nego priticanje slatke, a specifično lakše vode, koja se miješa sa 
slanom vodom. Slana voda, specifično teža, pada u dubinu, a 
slatka specifično lakša, diže se gore. — Fouqueova teorija već je 
puno dalje pokročila od Mousonove, samo je pitanje, zašto morska 
voda struji u područje slatke vode. Na ovo pitanje odgovara nam 
Wiebel. 
Wiebel tumači priticanje morske vode uslijed usisavanja (Saug- 
wirkung), izvornih rijeka (Quellsströmen). 
Wiebelovu teoriju prisvaja i Knebel, koji ju ujedno spaja sa 
fenomenom špilja. (Vidi popriječan profil morskih ponora po Knebelu: 
Höhlenkunde, pg. III.). 
U prostoru Z. nalazi se zrak, koji dolazi kroz pukotine u zemlji. 
Špiljska rijeka Š. R. povuče uslijed svoga toka i zrak Z. iz špilje 
u sebe i razrijedi ga, te tako nastane zračna sisaljka, a more pro- 
vali u područje razrijeđena zraka. Uslijed velikog pritiska rađa se 
ona sila, kojom špiljska rijeka odoljeva tlaku mora i obavlja kru- 
ženje morske vode. 
Nastane li otvor na špiljskim tavanima, to prestaje i djelo- 
vanje sisaljke. Ponire li isto tako morska obala, te nastane veći 
pritisak mora na obalnu crtu — to prestaje i djelovanje morskih 
ponora. Drugim riječima -— morski ponori dolaze u drugotni stadij, 
a špiljske rijeke služe kao jednostavni izvori (Inversion der Meeres- 
schwinde) — kao što to nalazimo kod špilje »Pijavice«. 
Stjepan Vuksan. 
