39 
marck je zahvatio problem u svoj njegovoj širini i dubljini uzevši 
obzira na sve konzekvencije. Kako je Lamarck svjestan zamasnosti 
ovoga problema vidi se iz stoga, što u uvodu k istom poglavlju 
prvoga dijela sam veli, da je od svih razlaganja njegovih u zoo- 
loškoj filozofiji baš ovo o stupnjevitosti životinjske organizacije naj- 
važnije; vidio je, da se za tim krije velika spoznaja i imao je pravo. 
Tek iza toga dobiva prirodni sistem organizama pravi smisao. Po- 
stavivši Lamarck princip opće descendencije, ustao je ujedno protiv 
Cuvier-ove katastrofalne teorije dokazujući, da je razvoj od po- 
četka besprekidan. Lamarck je prvi oživio sistem životinjski sa 
idejom o descendenciji. Uzme li se na um, da je Lamarck imao 
na raspolaganju samo vrlo mali dio činjenica, koje su od pedeset 
godina ovamo poznate (paleontologije i isporedne embriologije 
onda skoro nije ni bilo), to većma se moramo diviti njegovoj pro- 
nicavosti. Poslije Lamarcka je moralo proteći 57 godina, te je iza 
ponovnog uskrišenja nauke o descendenciji zaslugom Darwinovom, 
učinjen novi pokušaj konstrukcije životinjskog prirodnog sistema 
prema načelima nauke o descendenciji. Haeckel je u »Generelle 
Morphologie der Organismen 1866« nastavio Lamarckom u tom 
smjeru započeti posao. 
Moramo posebno upozoriti na jednu nepravdu učinjenu La- 
marcku. Svuda se čita i čuje, da je razvojni red (die Entwicklungs- 
reihe njemačkih autora), kako ga je Lamarck skicirao, jednoredan, upra- 
van. Prema tome bi najviše životinje tijekom razvoja bile morale proći 
kroz sve klase razvojnoga reda, koji bi imao samo jedan vršak, a taj 
sačinjavaju sisavci. Međutim to nije Lamarck učinio, a bila bi zaista 
velika pogrješka od njega, da je to učinio. Redajući sve po njemu 
postavljene klase u sistem morao ih je jednu za drugom smjestiti, 
kako mi to i danas činimo, ne suponirajući, da su svete klase tim 
redom jedna iz druge postale. Mi nalazimo u dodatku sedmome i 
osmome poglavlju prvoga dijela (Str. 463 franc. izd.) skicu razvoj- 
noga stabla (der Stammbaum), da ne može jasnija biti. U obliku 
tabele nalazimo kao stablo sa granama, kako je to poslije Haeckel 
iznio. Što se u pojedinostima razvojno stablo Lamarck-ovo, sa da- 
našnjim razvojnim stablom (još bolje sa današnjim razvojnim sta- 
blima, jer ih ima skoro toliko, koliko boljih zoologa) ne slaže, to 
se ne može Lamarck-u upisati u grijeh. Glavno je, da se konstatira, 
da je Lamarck prije stotinu godina došao na ispravnu ideju o prin- 
cipu, po kojem su se više životinje iz nižih razvijale. Lamarck sa- 
