40 
svim lojalno priznaje, da je takav razvojni red samo predpostavka, 
Ciju ispravnost nemoZe dokazati — a jeli danas to moguce? Nije! I 
danas je način razgranjivanja razvojnoga stabla samo više ili manje 
vjerojatan, a nipošto za uvijek ustanovljen. i 
Lamarck priznaje sam (u »Uvodnim primjetbama«), da je već 
i prije njega bilo autora (n. pr. Bonnet,) koji su drzali, da se orga- 
nizmi dadu po njihovoj organizaciji poredati u jedan red, ali nisu 
znali dati tome unutarnji smisao, niti su dosta poznavali nižih životinja. 
Važan je metodički napredak u Lamarcka, što polaže osobitu važnost 
u poznavanje nižih životinja. Upoznavši ono jednostavnije, lakše 
ćemo upoznati složenije. Lamarck odmah k tome primjećuje, da 
za dokaz descendencije nije dostatno upozoriti na stupnjevitost u 
organizaciji, nego da je potrebno znati i rasvijetliti, kako i zašto 
se organizacija mijenja, a to je, kako ćemo čuti Lamarck i učinio, 
a da toga nije učinio danas ga se u općenitoj biologiji nebi ni spo- 
minjalo isto, kao što se Bonnet-a ne spominje. 
Istražujući mrtve objekte, njihove organizacije, i ispoređujući 
ih međusobno, postavio je dakle Lamarck prirodni sistem, a udah- 
nuo mu je dušu, položivši u nj' ideju o općoj descendenciji. Na 
živim pak objektima, kako i valja, poduzeo je pokazati tajnoviti i 
zamršeni mehanizam razvoja, pokušao je odgovoriti na onaj »kako?, 
na koji način?«. Odgovor na ta pitanja uspio je Lamarck-u izvrsno, 
što služi dokazom, da mu je metoda bila dobra. I danas se gotovo 
bez iznimke sa svih strana odaje Lamarck-u čast, radi riješenja toga 
pitanja i ako neki biolozi drže, da je Darwin poslije pedeset go- 
dina još potpuniji odgovor dao. 
I u ovom slučaju vidimo Lamarck-a, kako odmah u korijen 
stvari zahvaća, nabacivši odmah pitanje: što je vrsta i jeli vrsta 
stalna? Sistem se osniva na vrsti. Sve druge veće jedinice sistema 
sastoje se iz razno grupiranih vrsta. Ima li descendencije, onda 
mora dogma o stalnosti vrsta pasti, dakle moramo našu pozornost 
na najnižu jedinicu sistema obratiti. Dosta je, da spomenem, da je 
Lamarck analizi samoga pojma vrste čitavo poglavlje (treće) po- 
svetio. Opažanja na živim organizmima, kao i velike, potpune zbirke 
pružaju nam po Lamarck-u dosta dokaza, da vrste nisu stalne. Ne 
smijemo zaboraviti spomenuti, da je Lamarck i na fosilne ostatke 
životinja upozorio, držeći, da su fosilne vrste ascendenti danas Zi- 
vućih, otuda česta razlika između inače sličnih oblika fosilnih te 
recentnih. Izvrsna je primjedba Lamarck-a, da se ne smijemo čuditi, 
