41 
ako nalazimo kakve razlike između inače srodnih fosilnih i recentnih 
oblika, nego se moramo naprotiv čuditi onim ređim slučajima, 
gdje su fosilni oblici sasvim slični recentnima ; takovi fosilni oblici 
biti će po mnijenju Lamarck-ovu najmlađi, tako, te nije bilo vre- 
mena, da nastane između njih te recentnih oblika znatnija razlika. 
Lamarck iznosi brojne dokaze i indicija, da nema jasnih gra- 
nica među pojedinim vrstama i zaključuje, da je stalnost vrsta samo 
relativna. Prema tome čini vrstu skupina individua, koji proizvode 
sebi slične (ali ne jednake) individue. Što se tiče dokaza nestal- 
nosti vrsta, tu je Darwin dakako kud i kamo više materijala pri- 
donio, nego Lamarck, koji to nije ni potrebnim držao, jer mu je iz- 
gledalo dostatnim ono, što je sam iznio. Istina je, danas nam to iz- 
gleda dostatnim, ali Lamarck-ovi savremenici nisu bili istoga mnijenja. 
Još je Lamarck na jednu važnu okolnost upozorio, koja nam 
oteščava opažanja promjenljivosti vrsta na svakom koraku, na što 
je i Darwin poslije upozorio. Vrsta je ipak relativno konstantna t. j. 
ona se polagano, unutar velikoga odsjeka vremena mijenja. Iz vrste 
postaju sasvim polagano odlike, a iz ovih opet sasvim polagano 
nove vrste. Nije Lamarck zaboravio spomenuti niti domaće živo- 
tinje, na kojima se promjenljivost najlakše može opažati; znamo, 
da je poslije Darwin pomoću opažanja na domaćim. životinjama i 
biljkama čitavu svoju naučnu zgradu podigao. 
Lamarck-om preduzeta promjena pojma vrste ne tangira upo- 
rabivost vrste kao osnovne jedinice sistema, jer je vrsta ipak kon- 
stantna i ako samo relativno. 
Da nam se ne predbaci jednostranost, jer da iznosimo samo 
ono od Lamarckovih nauka, što je valjano, spomenuti ćemo i jednu 
zabludu njegovu, koja međutim nije bila od sudbonosnih posljedica, 
Slažući naime prirodni sistem opažao je i Lamarck, da se vrste kao 
i veće grupe ne mogu nadovezati bez prekida jedna na drugu, 
nego da postoje među pojedinim grupama veći ili manji razmaci. 
Lamarck je mislio, da se pomanjkanje pojedinih prelaza među raznim 
grupama temelji samo na našem neznanju. Pukotine u sistemu da 
se moraju s vremenom sasvim ispuniti, kad upoznamo sve žive 
oblike koji obitavaju našu zemlju. Prema tome je Lamarck držao, 
da nema apsolutno izumrlih oblika (t. j. takovih koji izumriješe 
bez potomaka), osim onih, koje sam čovjek iskorjeni. Danas zna- 
demo, da tome nije tako, te da ima apsolutne smrti ne samo za 
pojedine vrste, nego i za čitave sistematske odjele (redove. redove itd.) 
