BI 
to biva po Lamarcku i danas. Lamarck je držao, da se najniži 
organizmi ne rasplođuju, nego, da ljeti postaju (generatis spontanea), 
a pred zimu nestaju, pogibaju bez traga, a u proljeću opet s nova 
postaju. Ako je priroda, kaže Lamarck, u početku umjela živo pro- 
izvesti iz neživoga, zašto ona to nebi mogla i sada i uvijek i to 
svagdje, gdje su za to podesne prilike t. j. gdje ima topline, svjetla, 
vlage i elektriciteta, te slinovite za život sposobne tvari (kemicki 
substrat). Ovakova generatio spontanea se ne razlikuje ništa od 
oplodnje. — Oživljena tvar počinje svoju akciju hranidbom, a na- 
stavlja rastom. Kao što se iz oplođenoga jajeta, iz nevidljivih os- 
nova izgrađuje i najsavršeniji organizam, tako se je sasvim pola- 
gano iz još neorganizirane žive tvari razvio savršeniji organizam, 
prenašajući neprestano novo stečene sposobnosti na svoje potomke. 
Interesantan je zaključak Lamarckov, da je prvi život u vodi 
postao (a i pri generatio spontanea postaje ili u vodi ili na vrlo 
vlažnim mjestima.) Dugo su se organizmi samo u vodi dalje razvi- 
jali, a tek su na višem stupnju organizacije ostavili svoju kolijevku, 
te prešli ina zrak, odnosno kopno. Lamarck je našao, da sve niže 
životinje i biljke žive ili baš u samoj vodi ili u velikoj vlazi. 
Živo se biće po Lamarcku odlikuje i time, što se u njemu 
mogu stvarati i takovi kemički spojevi, kojih u anorganskoj prirodi 
nema, jer samo u njima se nalaze oživotvoreni oni zamršeni uvjeti, 
koji su potrebni, da se takovi kemizmi stvaraju, a ipak se to do- 
gađa po istim zakonima, koji za čitavu prirodu vrijede. Radi velike 
zamršenosti nismo mi u stanju uvidjeti čitav tijek takovih kemičkih 
procesa. Isto to vrijedi i za mehaničke procese. 
Upoznavši čitaoce sa osnovima Lamarckove biologije držim, 
da možemo preko njegove specijalne fiziologije, koja mnogo istine, 
danas svakom poznate sadrži, preći i konačno njegovu fiziološku 
psihologiju, koja sačinjava treći dio zoološke filozofije karakterisati. 
II. 
Na temelju već u prvom i drugom dijelu svoga djela polo- 
ženom, gradi Lamarck isvoju psihologiju, te se ovaj dio, kao i oni 
odlikuje istim vrlinama i istim pogrješkama, samo u pojačanoj mjeri, 
jer je ovdje za kombinaciju još većma otvoreno polje. I u ovom 
dijelu se Lamarck pokazuje strogim i dosljednim evolucijonistom, 
ne prezajući ni od kakvih konzenkvencija; on drži, da nemamo 
prava sumnjati u mogućnost riješenja ikakovih bioloških problema 
* 
