žemo razumjeti funkciju nervnoga sistema. Već kod najnižih živo- 
tinja ima fluidum, iz kojega je poslije nervni fluidum postao. Za 
obavljanje tako visokih funkcija, kao što su duševne, potreban je i 
substrat, koji se po malo razvio u komplicirani nervni sistema. Ako 
jedan te isti nervni fluidum teče k mišici, on je podraži na kon- 
trakciju, ako teče k mozgu, on pobudi senzaciju itd.; razlikost u 
efektu ovisi od substrata. Iz vana se n. pr. udisanjem privodi tijelu 
obični električni fluidum, a taj biva po mozgu, odnosno ganglijama 
modificiran (rekli bi asimiliran) i nervnoj funkciji priveden. Nije 
nervni fluidum onaj, koji mehanički posao vrši, on potakne samo 
na vršenje mehaničkoga posla, koji druge energije izvršuju. 
Između motorne funkcije i one razbora s jedne strane, te ću- 
ćenja s druge, postoji znatna razlika. Obe prve vezane se posve na 
stanovite organe, prva na živce, druga na hypocephalum. Cucenje 
pak ima samo svoju izlaznu točku u mozgu (ognjište senzacija), 
inače je ono neko opće stanje. Ne osjeća pojedini dio, nego cjelost 
kao takova, ipak se predpostavlja viša opća organizacija (sensibilni 
sistem). Životinja, koja ćuti osjeća, da je živa; da egzistira. Iz tog 
još nejasnog ćućenja razvija se istinkt i napokon volja. Cuti se ono, 
što podraži (aficira) senzacijono ognjište iz vana, a i iz samoga ti- 
jela; senzacije na taj način nastale jesu fizičke senzacije. Ima još 
jedna vrsta senzacija, a to su senzacije čuvstva: moralnih emocija, 
koje imaju svoj izvor u funkciji razuma. Moralna emocija može 
biti tako jaka, da zatomi svaku fizičku, kao što uopće može jedna 
vrsta emocije na drugu djelovati. 
Senzacije ne nestaju bez traga, nego ostave engram u mozgu 
(pamćenje); iz ovih pak a hypocephalumu mogu postati misli i 
ideje razno kombinirane, koje opet mogu moralne emocije prouz- 
ročiti. Funkcija mišljenja dobiva kroz fizičke senzacije materijal za 
obrađivanje, inače je od ćućenja dosta neovisna »Moze se misliti, 
a da se ne ćuti, a može se i ćutiti, a da se ne misli« kaže La- 
marck (III. dio. III. pogl. str. 271.) Ipak bez senzacija nema ideja, 
jer prirođenih ideja neima. Senzacija se mora percepirati, a iz per- 
cepcija postaju ideje. 
U dalje psihološke pojedinosti nećemo zalaziti. Samo bi htio 
upozoriti na usku svezu Lamarcko-ve fiziološke psihologije sa nje- 
govom naukom o aktivnoj prilagodbi. Lamarck nam predstavlja 
čitav mehanizam prilagodbe: od podražaja, došlog iz okoline preko 
osjećaja potrebe i adekvatne mijene funkcije organa, do promjene 
