koja je ispiranjem potoka, Sto je kraj nje tekao, nastala u pješče- 
njaku. Takova se špilja nalazi i na drugome obronku brijega kod 
ruševine. Dolina je dakle današnjega potoka ležala dobrano više, 
kad je pračovjek u ovim krajevima mukotrpno provodio svoje dane. 
I potok je onda bio bogatiji vodom, a oživljavahu ga mnogobrojne 
ribe. Mnogi nam ostaci dabra, koji su u špilji nađeni, omogućuju 
takav zaključak. Bregoviti dio krapinske okolice bio je očevidno 
obrasao prašumom, koja se prostirala do široke krapinske doline. 
Njome se vijugala Krapinica natapajući sočne livade. Dok su se u 
bregovitom i šumom obraslom kraju gonili medvjedi, vuci, divlje 
mačke i jeleni, pasla je u livadama bogatoj dolini stoka, pa i nosorozi, 
kojima se često pridružiše jeleni, konji i srne. U tim je divljim 
krajevima prema tome bio bujan život, ali život pun borbe za 
opstanak. Spomenute, a i druge vrste životinja neprestano su se 
morale braniti jedne od drugih, a sve skupa su opet imale ne- 
smiljenoga protivnika — pračovjeka. Ništa on nije poštedio. Protiv 
jednih je, kao protiv svojih protivnika, vodio neprestano zatornu 
borbu, ostale je opet lovio, da namiri svoje potrebe. Pračovjek je 
bio nomadski lovac, koji još nije imao ni pojma o poljodjelstvu. 
Sve su mu, što je za sebe trebao, i hranu i odijelo, morale davati 
ubijene životinje. Ali prije nego li promotrimo pračovjeka u lovu 
i na gozbi, treba da pokušamo, kako bi ocrtali njegovu izvanju 
pojavu. 
Krapinski nam je pračovjek ostavio u špilji, dakle u svome 
prebivalištu dijelove kostura djece, mladića i potpuno odraslih ljudi. 
Zanimivo je, da sam pače ključne kosti i nadlaktice od 114—2 
godišnje djece našao; osim toga pojedine mliječne zube i takove 
iz dobe mijene zubi. Lubanje su djece pračovjeka bile nešto okruglije 
od lubanja odraslih, a imale su samo tragove obrvnih lukova. Zadnja 
se osebina tek s godinama karakteristično ističe. Da lubanja s ni- 
skim čelom, jako razvijenim obrvnim lukovima, te s velikim ustima, 
širokim, tupim nosom is donjom čeljusti gotovo sasvim bez brade, 
ne potsjeća na majmune, to bi pračovjeka teško mogli razlikovati 
od današnjih ljudi. On je bio srednje veličine, išao je uspravno, 
gornja su mu uda bila isto tako razvijena kao i u nas, tek su bila 
nešto nježnije građena i svakako vitkija od donjih uda t.j. od nogu. 
Čini se, da se pračovjek mnogo penjao po drveću, jer su mu ključne 
kosti znatno, a često gotovo kao vijak zavinute, što bi se moglo 
s gibanjem ruku smjerom prema gore u sklad dovesti. Nije vjero- 
