174 
podloge dolaze manje ili više do izražaja. Da ta promjena nije jednostavno 
fiziološkoga značaja, nego da je, kako se kaže, morfološka prilagodba 
pokazuje mikroskopsko istraživanje. Po našem mnijenju bi učinjeni pokusi 
bili samo predpokusi za riješenje pravoga pitanja, imademo li naime posla 
sa t. zv. direktnom prilagodbom. U tu bi se svrhu imalo nekoliko generacija 
tivušaka uvijek na isto bojadisanoj podlozi za redom gojiti. Nastane li trajna 
promjena, tad bi morale životinje već adaptirane na tu stalnu (recimo žutu) 
boju i na drugojačije bojadisanoj podlozi, bar kroz koju generaciju zadržati 
tu žutu boju. Opisanim pokusima dokazana je samo individualna sposobnost 
na adapciju unutar jedne generacije, što nam se pokazuje u vidu variabil- 
nosti. S obzirom na ono, što znamo iz jednostavnoga opažanja u prirodi 
vrlo je vjerojatno, da bi se na tom objektu dali postići povoljni rezultati. 
Vremena se ali mora svakako dati životinji, da se novi karakter barem 
malo fiksira. 
Stanovita ovisnost pigmentacije od vidnoga živca, odnosno očiju jasno 
se ukazuje iz slijedećeg učinjenog pokusa: normalne životinje su na trbušnoj 
strani bez pigmenta, oslijepljene dobivaju pigment (ipak samo na svjetlu). 
Oslijepljene životinje postaju uopće i na svjetloj podlozi tamnima. I hranid- 
beno stanje ne ostaje bez utjecaja na pigment. Dobro hranjene životinje 
imaju više pigmenta od izgladnjelih. 
Još bi trebalo riješiti pitanje, da li je promjena boje u životinje 
s obzirom na vrst boje (ne samo s obzirom na intensitet) uzročena direktno 
utjecajem boje podloge? Autor je i u tom smjeru učinio pokuse, kojima se 
ne može svaka važnost odreći, premda stvar još nije sasvim na čistac 
izvedena. Autor je eksperimentirao s isječenim komadićima kože, te je 
opažao, da pod utjecajem žutoga svjetla iz crnog pigmenta postaje žuti. 
Prema tome bi imali s reakcijom po t. zv. Wiener-ovom principu (das 
Wiener-sche Prinzip der Farbenphotographie) posla. Crni bi se pigment 
pod utjecajem stanovitoga svjetla (boje) kemički promijenio i to tako, da 
bi onda sam reflektirao svjetlo iste boje. Međutim pokusi još nisu tako 
daleko došli, da bi se moglo konačni sud izreći i sama se radna metoda 
mora prije većma usavršiti. Dr. J. H 
Janchen, Dr. Ervin, Die Edraianthus-Arten der Balkanländer. (Sonder- 
Abdruck aus den Mitteilung des Naturwissenschaftlichen Vereines an der 
Universität Wien. VIII. Jahrg. 1910. p. 1—40.) 
U svemu je kritiéki obradeno 8 vrstà i 2 bastarda: E. dalmaticus 
DC., serbicus (Kerner) Petrović, tenuifolius (W. K.) DC., grami- 
nifolius (L). DC., Wettsteinii Hal. et. Bald., dinaricus (Kerner) 
Wettstein, Pumilio (Portschlg.) DC, serpyllifolius’(Visyauz 
Murbeckii Wettst. (=graminifolius X serpyllifolius) i lini- 
folius Gusmus (= Pumilio X serpyllifolius.) Izlučuju se: E. Owe- 
rinianus Rupr. i parnassicus (Boiss. et. Spr.) Hal. Zanimljivoj 
radnji, koja je od osobitog interesa i za našu floru, pridane su 3 table i 
jedna karta o rasprostranjenju vrsta Edraianthus. 
Mjeseca siječnja 1910. Dr. Aurel Forenbacher. 
