VI 



böra, i min tanke, bevaras som dyrbara antiqviteter. Anmärknings- 

 värdt är, att A. F. Dalin och andre ordboksförfattare, som eljest 

 upptaga de obetydligaste växtnamn, förkasta just de fornåldriga 

 namnen, emedan dessa genom nuvarande språkbruk ej kunna 

 tydas ^'^. 



Vi ega betydliga samlingar af Svenska växtnamn redan före 

 Linné, nemligen genom Franckenius (1638), Tillandz (1683), 

 Bromelius (1694) och Linder (1716). Men de af dem anförda 

 namnen äro till stor del antingen öfversättningar från de Gre- 

 kiska och Latinska, som utgå från en helt annan naturåskådning, 

 eller ock lånade ur främmande tungomål, hvilka namn, då de 

 icke ingått i allmänna språkbruket, ej förtjäna upptagas i en 

 Svensk ordbok**. Det samma gäller om en del genom Tyska 

 kräuterbiicher införda namn, som väl af åtskillige kompilatorer 

 blifvit brukade, men icke ingått i folkspråket och nu synas vara 

 utdöda, t. ex. Affodil, Andorn, Gamander, Giindelref, Poleja, 

 Sempertin, Tusengyllenkrut, Tusendygdegräs m. fl. Samma öde 

 förtjena vissa andra från Tyskan införda, men löjligt förbråkade 

 namn, såsom Leffelkrut af Löffelkraut, Fidbom af Faulbaum, 

 Spelbom af Spillbaum. Det är i synnerhet på Gotland som 

 dessa träffas. 



Under sina resor upptecknade Linné noggrant växternas 

 namn i folkspråket, och han erhöll af sina läi-jungar rikliga upp- 

 gifter från alla landskap. Rikaste och pålitligaste källan för dessa 



* Undantag från ett sådant förfarande gör Rietz i sin Ordbok öfver 

 Svenska allmogespräket. 

 ** De bland dessa, som af Wahlenberg blifvit återupptagna, kunna dock 

 icke förbigås. 



