INLEDNING. 



Växternas namn förete otvifvelaktigt den mest obestämda del 

 af Svenska språket. Utom trädslagen och några få örter, hafva 

 våra fieste växter olika namn i olika landskap (och ofta flera i 

 samma landskap) ; ja, hvad än värre är, samma benämningar 

 föras till helt olika växter '•■, eller ock äro namnen så i uttalet 

 förbråkade, att man svårligen igenkänner dem. För att utreda, 

 hvilket uttal af ett namn är det rätta eller hvilken växt namnet 

 rätteligen tillkommer, måste man följa dessa ords utbildning från 

 äldsta tider, söka utforska deras härledning och det begrepp, 

 folket fäster vid dem, och tillika deras användande i de öfriga 

 Germaniska språken. I senare fallet finner man ofta en för- 

 vånande öfverensstämmelse, icke blott i de gamla gemensamma 

 stamorden, utan äfven i en del yngre, skenbart tillfälliga be- 

 nämningar. Växtnamnen blifva derigenom af stort interesse i 

 lingvistiskt hänseende, och bland våra Svenska finna vi bevarade 

 många fornnordiska ord, som i nuvarande språket utgått. Dessa 



* Bland otaliga exempel härpå må nämnas, att, enligt Linnés Skånska 

 resa, s. 238, i en trakt af Skåne Sjnrcea Filipendula kallades Konvalje 

 för luktens skull, ehuru dessa båda växter ej ega minsta likhet, — 

 och i Upland öfverföres namnet Konvalje till Pyrola rotundifoHa. 



