72 



LINGRAS — LOPPGRAS 



växterna, med röda, i klase sittande 

 bär: Vaccinium Vitis idcea L. Bären 

 kallas Lingon, äfven Linghär. 



Hvad lyser här så rödt? 

 Lingon ! Hela fältet fi;llt beströdt. 



FRANZÉN 1: 369. 

 Och med sin grönskande prakt kröp 



gladt i lockarnes skymning 

 Lingonriset omkring; det är myrten- 

 kransen i Norden. 



TEGNÉR 2: 94. 



i Lingräs, se Linört. 



Linnea, Linnésört, f., en liten, 

 refvig buske med upprätta, i spetsen 

 klynnedelade stänglar och klocklika, 

 hängande, rödletta kronor: Linncea bo- 

 realis L. Jfr Jordkrona. — Sveriges 

 barrskogar äro Linneans rätta fäder- 

 nesland. 



Här i sitt rätta hem hur skön och 

 välluktsrik ! 



Och ingen i behag Linnea öfverträffar. 



FRANZÉN 4: 61. 



Linnés Fårgräs = FårsvingeL 

 Linnés Höfrö = Fodersmäre. 

 Linrepe, se Repe. 



Lins, m., ett från Vickorna knappt 

 skildt slägte genom mycket små blom- 

 mor, kronan endast af fodrets längd: 

 Ervum l. Utom den odlade, Äkta 

 Linsen {E. Lens l.), hafva vi tvenne 

 vilda arter: den ludna Duflinsen {E. 

 hirsutum L.) och den glatta Sparflinsen 

 {E. tetraspermum L.). — «Då linsen mog- 

 nat, dukas sparfvarnes bord». 



Lin-snarrefTa, se Snarrefva. 

 i Linört (Lingräs) = Flug- 

 sporreblomma. 



Ljung (i äldre språket Ling), äfven 

 Lyng, LÖng, m. Småbuskar med 

 qvarsittande, barrlika blad. 1) Slägtet 

 Erica l., med fröhusets skiljeväggar 

 vidhäftade fröfästet, är högst artrikt, 

 synnerligast på Cap, hvarifrån flera 

 arter hos oss odlas som prydnadsväx- 

 ter; blott en är inhemsk, nemligen 

 Klockljungen (E. Tetralix l.). 2) Släg- 

 tet Calluna Salisu,, med fröhusets skil- 

 jeväggar vidhäftade fröskalens kanter; 



deraf finnes blott en art: Allmänna 

 Ljungen (C. vulgaris Salisb.), hvilken 

 utgör våra stora ljunghedar, mest i de 

 vestra landskapen. Mycket gi'of Ljung 

 får namn af Häst- eller Hors- eller 

 Rossljung (äfven Rossling). 



Anm. Skulle man önska egna namn 

 för of v an nämnda slägten, måste Calluna 

 bibehålla namnet Ljung, och för Erica 

 antagas Eriker, såsom dess arter kallas 

 i trädgårdsspråket. 



Ljnngpinnar, m. pl., benämning 

 på växter med hårda, sega rötter, som 

 hindra plogen (t. ex. Blåhallon, Foder- 

 smäre, Stallört), icke på någon be- 

 stämd växt. Se Retzius 2: 471. Jfr 

 Rast. 



f Ljungsilke, n. Hvarken växten 

 (Cuscuta Epithymum L.) eller namnet 

 förekommer i Sverige. 



f Ljungsnöre, n.. Hall. = Mo- 



vippa. Se Bot. utfl. 3: 238. 



f Ljusbrand, m., ett äldre namn 

 på Kungsljus. 



Ljussläckaremossa, se Mossa. 



Loka, stamordet i flere Umbellaters 

 namn, t. ex. Hundloka. Jfr Eng. Hem- 

 lock. 



f Lomme, Lommegräs, Lum- 

 megräs, n. = Taskört. Jfr Linnés 

 Sk. resa 211. Som Capsella förr för- 

 enades med Thlaspi, har namnet blif- 

 vit i systematiska arbeten öfverfördt 

 på den senare. 



Lonke, n., en vattenväxt med mot- 

 satta blad, utan både blomfoder och 

 blomkrona: CaUitriche l. Är stam- 

 ordet till Lunk och Lönke. Må ej för- 

 vexlas med Lånke af Lat. Lonchitis. 



Lonkeserf, m., ett med Lonke lätt 

 förvexladt örtslägte,men som har både 

 blomfoder och blomkrona: Elatine L. 



•h Loppgräs, n. 1) i Österg. en art 

 af slägtet Lummer: Lycopodium Se- 

 lago L. ; 2) en art af slägtet Slideknä : 

 Polygonum Hydropiper L.; 3) Lopp- 



