122 



STUT — SUGA 



Stut ingär i några Norrländska 

 växtnamn, såsom Björnstut (Heracle- 

 um L.), Myrstut och Slökestut (dessa 

 båda för Angelica L.). Ordets härkomst 

 är oviss, men som ifrågavarande väx- 

 ters stjelkar hafva ihåliga leder, liknan- 

 de tutor, är härledningen af tuta, med 

 omslags-s, ej osannolik. Benämningen 

 Tjaton för Angelica, hvilken plägar af 

 barn användas till hvisselpipor, synes 

 dock häntyda på tjuta. Abbedissan 

 Hildegard har Stutgrass, ett namn som 

 man ej lyckats tyda. 



Styfmorsviol, se Viol. 



f Stynggräs, n. = Stålört. 



Ståltrådslaf, se Laf. 



Stålörtj f., ett utmärkt örtslägte, 

 tillhörande Bitterväxterna, med mot- 

 satta blad, blå blommor och enrummigt 

 fröhus: Gentiana L. Arterna af Stålört 

 hafva bitter smak, men i hög grad to- 

 niska egenskaper, hvilka liksom stål- 

 sätta organismen. 



Allmän Stålört, Fält-stålört,blom- 

 kronorna fyrklufna, med fransade fjäll 

 kring svalget: G. campestris L. 



Klock-stålört, blommorna stora, 

 klocklika, utan fjäll i pipöppningen: 

 G. Pnetimonanthe L. 



Äng-Stålört, Sitter Stålört, lik 

 Fältstålörten, men blomkronorna fem- 

 klufna : G, Amarella L. 



Ädla eller Norska Stålörten, se 

 Baggsöta. 



rStåndpes, Ståndpers, m., Dalsl. 

 m. fl. st. = Nosserot. 



Stånds, m., Boh., en art af slägtet 

 Boört: Senecio Jacobcea L. 



Stägg'an, f., en stinkande art af 

 Mell: Chenopodium Vulvaria L. 



Stäkra, f., ett gammalt, allmänt 

 bekant namn på en växt, som skall 

 vara dödande för hästar; men hvilken 

 växt dermed menas, har, såsom i afse- 

 ende på Ilagräset, varit mycket ovisst. 

 Linné hänförde namnet först, enligt 



uppgift i Norrland, till Alopecurus ge- 

 niculatus L. Detta var dock alltför 

 orimligt, hvarföre han i sin Gotländska 

 resa (s. 298) förde namnet till Alisvia, 

 hvilken ock af alla våra äldre förfat- 

 tare och än i dag på vissa orter antages 

 vara Stäkra. Men sedermera i sin Vest- 

 göta resa (s. 47) säger han sig hafva 

 lärt känna den äkta Stäkran, nemligen 

 Phellandrium, en Umbellat med upp- 

 repadt delade blad och nästan klot- 

 runda frukter, hvilken vore ett starkt 

 gift för hästar. Det är ock denna som 

 nu allmänt kallas Stäkra (i Kalmar län 

 Kaxstäkra). Under Linnés Skånska 

 resa inträffade likväl ett nytt uppslag 

 i saken. I beskrifningen öfver denna 

 resa (s. 182—185) omtalar han, huru- 

 som hästar i Malmö åto Stäkra (Phel- 

 landrium) i största ymnighet utan att 

 deraf lida något men, hvarföre sjelfva 

 växten måste frikännas från giftig ver- 

 kan, hvilken deremot af Linné till- 

 skrefs en derpå sig uppehållande in- 

 sekt, Curculio paraplecticus. Denne 

 torde dock äfven befinnas oskyldig. I 

 min tanke är Cicuta (Sprängörten) den 

 rätta, ursprungliga Stäkran; det finnes 

 dock intet skäl att nu ändra växtens 

 faststälda namn : (Enanthe Phellandri- 

 um Lam. 



f Stäm^räs, n., Ångerm. = Vän- 

 derot. 



f Stärkebär, n., den mycket sam- 

 mandragande frukten af Slån (någon 

 gång kallad Stärkebärsbuske). 



f Störböna, f,, arter af Böna [Pha- 

 seolus L.), som vinda sig omkring en 

 uppsatt stör. 



Sudare, Sultråd, m., ett slägte 

 bland Tångväxterna, liknande en grof 

 tråd: Ckorda Filum (l.). 



Sugra, f., Sugeyäxter, m. pl., en 



allmänt känd benämning på växtfamil- 

 jen Labiatce Juss. {Verticillatce l.), med 

 ledade stjelkar, motsatta blad, blom- 

 morna skenbart i krans uti bladvecken 



