HIPPURITES POLYSTYLUS. 19 
nyéből, a melyek kicsiny, mert fiatal voltuk mellett is a főjellemökre 
nézve oly föltünően megegyeznek a nagy példányéival, hogy a legnagyobb 
valószinüséggel egyazon fajnak tekintendők. Az udinei fajból eddig mind- 
össze három példány töredéke ismeretes. 
Nem egészen bizonyos azonban, hogy vajjon az a példány is, a 
melyet DouvILLÉ (L. c. p. 108, t. XVII. 5.) NicKkLÉs gyűjtéséből a spanyol- 
országi Cuatretonda lelethelyről mutat be, és a mely igen kevéssel a felső 
teknő alatt metszi keresztül a példány peremét, ugyanabba a fajba tarto- 
zik-e, mint a többiek, a t. XVII. 4. ábrán bemutatott spanyolországi pél- 
dány? Ennek a saroktaréja ugyanis zömök, kurta, s görbeségét letudva 
csaknem ékalakú; a benyomuló kerületi taréjok szintén kurták és tom- 
pák s a héj középső részén olyan sajátságos berendezés látható, mely a 
polystylus jellemével látszólag nem egyezik meg egészen. 
Ezeket követi HILBER VincEnxz leírása (Jahrb. d. k. k. geolog. Reichs- 
anstalt, Band 41, p. 169—176; tab. V, VI. Megjelent 1902 februárius 
végén), a melyben a cserevitzi patakban talált Hippusit-töredéket s annak 
igen szép és tanulságos vízszintes metszetét és csiszolatait ismerteti 
Pironaea Slavomica elnevezés alatt. HILBER a cserevitzi példányt az Udi- 
neivel hasonlítja össze s köztük lényeges különbségekül a következő rész- 
leteket jelöli meg : 
1. A héjba benyomuló kerületi taréjok száma, a saroktaréjjal és a 
két oszloppal együtt a polysfylusban 11, a Slavomcaban 14. — Nyilván- 
való, hogy a betüremlő taréjok száma az illető egyén korától függ; mert 
vannak előttünk kisebb termetű cserevitzi példányok, a melyekben a be- 
türemlő taréjok száma nem haladja meg a tízet, és nagyobb termetűek, a 
melyek taréjainak a száma húsznál is többre rúg, a szerint a mint a 
primerredőkön í(taréjokon) kívül a közbe-közbe helyezkedő secundar-, 
sőt a tertizrredők képződése is előbbre haladt vagy még hátra van ma- 
radva. Úgy látszik ugyanis, hogy a héj diszítésén mutatkozó megoszlá- 
soknak a héj belsejében is egy-egy új taréjképződés felel meg: tehát 
mentől idősebb s mentől nagyobb termetű az egyén, annál több betü- 
remlő kerületi taréj (redő) mutatkozik a belsejében (a perem felé haladva), 
annál több — bár keskenyebb — a diszítő bordák száma i5. Ugyanezek 
a szempontok állanak HitBER kurta taréjaira nézve is, a mennyiben ő 
különbséget tesz a hosszú, azaz mélyen benyomuló és a kurta, vagyis 
kevésbbé mélyen benyomuló taréjok között; a mi azonban némely eset- 
ben — ha a megoszlás hamar bekövetkezik — szinte lehetetlen, mert ily 
esetek alkalmával a secundzr-redők csaknem olyan hosszúak, mint a 
primeer-redők, legalább föltünő és lényeges különbség köztük nem mutat- 
kozik. Ezeket a különbségeket tehát csupán korbéli és egyéni jellem- 
vonásoknak kell tekintenünk s be kell látnunk, hogy fajbéli megkülön- 
böztetés alapjául nem szolgálhatnak. Egészen abban az értelemben kell 
9x 
