996 IRODALOM. 
tárgyát tekintve. Különösen két dolog ötlik az értekezés folyamán szemünkbe. 
Az egyik dolog az, hogy szerző mind a két nagy folyónak régi medreket 
keres, különösen pl. a diluviumban a Duna állítólag a Tisza mai völgyében 
folyt végig s innen jutott később, szerző szerint BAER törvényének értelmé- 
ben mai helyére. Bizonyítani ezt semmivel sem lehet. Jelentéktelen erek és 
völgyületek ebben a tekintetben semmit sem bizonyítanak, de a mellett ellent- 
mondás is van a dologban. Ha a folyónak szárazföldi törmelékkupja van, 
akkor világos, hogy a törmelékkup helyén mindenfelé járt a folyó. Már pedig 
ez a törmelékkup szerző szerint még Kecskemét talajában is megtalálható, a 
folyó tehát ott is járt. Ha azonban BaAER törvényének értelmében hátrált 
volna a "Tisza mai völgyétől a Duna mai völgyéig, akkor le kellett volna 
tarolnia a térszint a Tiszától egész a Dunáig. A Tisza völgye semmi esetre 
sem eróziós völgy, tehát a térszin ott a diluvium óta magasabb sohasem volt 
mint ma, sőt ellenkezőleg, épen mélyebb lehetett. A Duna fokozatos átván- 
dorlása a mai orographia tanusága szerint, úgy szólván, teljesen lehetetlen. 
Mikor járt hát ott a folyó, hogy törmelékkupját szétteríthette volna a Duna- 
Tisza közének egész felső, éjszak-nyugati szögletében, a régibb rétegekből álló 
magaslatok lábáig? Kétségkívül régibb időben, mint a hogy a Duna és Tisza 
közötti hátság felépült. Olyan időben tehát, a mikor az egész Nagy-Alföld 
klimája, a Duna vízjárása, a medencze határhegyeinek orographiája még lénye- 
gesen más volt, mint ma. De egészen más volt — a mi a legfontosabb — 
magának a medenczének a plasztikája is, a mit különösen bizonyít épen szer- 
zőnek az az állítása, hogy az Alföld még ma is sülyed. 
Hasonló okoskodásokkal lehet kimutatni a többi crégi folyómeder; fel- 
tételezésének erőszakos voltát is. 
Sokkal szövevényesebb, sokkal komplikáltabb a folyók geologiai története 
az Alföldön, mint azt ilyenféle hipotézisek alapján az olvasó gondolni fogja. 
Lehet, hogy volt idő, a mikor az Alföld vízrendszere csakugyan ahhoz az 
állapothoz hasonlíthatott, részben, vagy egészben, a mit Harzavárs harmadik, 
vagy negyedik térképe mutat. De ez csak egy kiragadott fejezet a hosszú tör- 
ténetből, a mely a fejlődés megértésére nem hogy alkalmas volna, hanem a 
legnagyobb mértékben kész arra, hogy megrögzött balvéleményeket terjesz- 
szen el. 
A második megjegyzésem a folyó áttöréseire vonatkozik. Szerző több- 
ször használja azt a kifejezést, hogy a Duna ekkor, vagy akkor törte át ezt 
vagy azt a hegységet, a melyen keresztül ma szoros úton folyik. Ezzel a 
kifejezéssel szintén vigyáznunk kell, mert rendszerint az alaposabb kutatások 
ezt a kifejezést frázisnak bizonyítják, a melylyel hiányos tapasztalatainkat 
takartuk. Különösen a visegrádi szoros út olyan, hogy annak áttörését egy 
bizonyos időpontra helyezni meglehetős merész dolog. Hogyan képzeli azt 
szerző, hogy egy magas, folytonos bérczvonulatot, mint a milyennek szerző a 
budai és börzsönyi hegység összekötő hegyeit állítja elénk, a Duna keresztül 
tört? Neki ment a hegynek? Felduzzadt mögötte, s eleinte vízeséssel zuhant 
át rajta s így fürészelte át? Roppant nehéz ilyen régen megrögzött fogalmak- 
kal megküzdeni, de már itt volna az .ideje. Az a kifejezés, hogy a folyó a 
hegyen keresztül tör: a jelenben mint képes beszéd megengedhető, de hogy 
