998 IRODALOM. 
(5.) UHLiG VikroR: A Tátrahegység geologiája. II. A Tátrahegység tek- 
tonikája. III. A Tátrahegység geologiai története. IV. Adatok a fölszíni 
geologiához. Denksehrift der k. Akad. d. Wissensch. math.-naturw. 
Klasse. XLVIII. k. Wien, 1900. — 88 old. (4") 1 geol. térkép, 4 profil- 
tábla, 1 tekton. tábla, 2 phototyp. tábla, szövegközi ábrák, német. 
Folytatása és vége ez annak a beható tanulmánynak, melyet UHLIG 
tanár a Tátráról írt s melynek bevezetését és I., stratigraphiai részét a 
Denkschr. d. k. Akad. d. Wiss. math.-naturwiss. Klasse LXIV. kötetében 
közölt. Ez első részt Poszwirz dr. ismertette a Földtani Közlöny XXIX. köte- 
tének (1899) 177—180. lapjain. 
II. A Tátra tektonikájára nézve szerző a következő főeredményekre 
jutott. A Tátra négy főanticlinálisból és négy fősynclinálisból álló kelet— 
nyugati csapású redősystemát alkot. A nyugati két redő a magas, az északi 
kettő pedig a subtátrai zónába tartozik. A kristályos centrális tengely mint 
első anticlinális a legmagasabb és legszélesebb kiemelkedése az egész redő- 
systemának, a melynek észak felé következő anticlinaléi fokról-fokra veszíte- 
nek intensitásban. A második anticlinális is hoz még kristályos kőzeteket a 
fölszínre, de már csekélyebb vastagságban és a hegyláncznak nem is egész 
hosszában, míg a harmadikon már csak az alsó trias s egyes helyeken a 
permiformatió, a negyediken pedig csupán a középső trias jut a fölszínre. 
Ezeken a főredőkön kivül kisebb mellékredők is vannak. A Tátra redői mind 
ferdén átdűlt sőt fekvő redők, a melyeknek rétegei rendesen É-nak 
dűlnek. Az anticlinálisok legnagyobbrészt reá vannak tolva a synclinálisokra, 
még pedig déli irányban, a centrális tengely felé s az áttolódási síkok 
ép úgy dülnek É felé, mint a rétegek. Ez áttolás következtében a redők négy 
egymásra tolt pikkelyre esnek szét. A pikkelyes szerkezet nem jut azonban 
teljes kifejlődésre, hanem rendes redős szerkezetbe megy át. Legszabályosabb 
a harmadik anticlinálisnak és harmadik synclinálisnak megfelelő pikkely; az 
áttolási sík, a melylyel ez a pikkely az előtte levő délire reá van tolva az 
egész hegylánczon végig követhető. Miután azonkívül a hegység két facies- 
területét egymástól elválasztja, szerző fő-áttolásnak nevezi. E nagy első- 
rendű áttolásokon kivűl csekélyebb másodrendű áttolásokat is 
lehet megkülönböztetni. A typusos pikkelyes hegyszerkezetnél a synclinálisokra 
a fedőszárak reá vannak tolva s a középső szár teljesen elenyészik. Ez az 
eset itt csupán az említett főáttolásnál forog fenn, még a többi áttolásnál, 
melyek nem az egész hegység hosszában történtek, gyakran a középső szár 
egyes részei is megmaradtak, úgy hogy ezeken a helyeken a pik- 
kelyes hegyszerkezetnek a redős szerkezetbe való átmenete 
észlelhető. A középső szár maradványai szépen láthatók Zakopanénál és 
Javorinánál, a hol egyszersmind a ferde redőből a fekvőbe való átmenet 
tisztán látható. 
Az áttoláson kívül a Tátrában egy másik tektonikai tünemény is nagy 
fontosságú s ez a rétegsorozat fiatalabb tagjainak idősebbekre való fel- 
tolása vagy azokhoz való szorítása, a mivel a közbülső rétegcsoportoknak 
teljes vagy részleges eltolása együtt jár. Így pl. a béli mészkárpátokban a liaskorú 
