AZ ALDUNAI VASKAPU-HEGYSÉG RÖVID VÁZLATA. Hol 
a bal parton épített geniális tervezetű út, a melyet később létesítője után 
SZÉCHENYI-útnak neveztek el. 
Ez alatt VásáRHELYI PÁL évekig tartó fölméréseket és a hajózási akadályok 
fölvételét eszközölte, a melyek pontosságukkal még a mai felfogás szerint is 
nagy elismerést érdemelnek. Azonkívül az alacsony vízállásokat, nevezetesen 
az 1834 október 23-án beállott rendkívül alacsony vízet arra használták 
föl, hogy a sziklákat, a mennyire az lehetséges volt, a hajózási vonalból el- 
távolítsák. Különböző pontokon akkor csupán ékkel és kalapácscsal körülbelül 
4000 m" sziklát távolítottak el s azonkívül Dojke mellett egy kis csatornát is 
létesítettek. A hajózási akadályok általános gyökeres szabályozására továbbá 
jól átgondolt tervet is dolgozott ki VÁSÁRHELYI, a melyet azonban pénz hiányá- 
ban nem lehetett kivinni. Ezt a tervet még később is mindig figyelembe 
vették. A Vaskapúnál az volt a terve, hogy az egykori római csatorna helyén 
egy új zsilipes csatornát épít, mi által a Prigrada a hajózási vonalból kima- 
radt volna, de ebben 1846-ban bekövetkezett halála megakadályozta. Pénz- 
hiány és a megcsappant érdeklődés voltak azután okai annak, hogy a sza- 
bályozási munkálatok további folytatása abban maradt. 
A dolog azonban nem aludt el végkép, hanem a következő években is 
valami módon mindig csak napirendre került. Így 1854—56-ban NEUSBURGER mér- 
nököt és DivEnni hajóskapitányt küldötték ki az Aldunára, hogy alkalmas szabá- 
lyozási terveket készítsenek. A krími háború után 1856-ban megkötött párisi 
szerződésben azután kimondották ugyan a szabad Dunahajózást, anélkül azon- 
ban, hogy magát a szabályozás kérdéset érintették volna. 1871-ben pedig a 
Dunagőzhajózási Társulat vizsgáltatta meg az Aldunát Mac Azpis amerikai 
mérnökkel, a ki akkoriban a Mississippit szabályozta volt. 
Ugyancsak 1871-ben Londonban kongresszus volt, a mely a Dunán való 
szabad hajózást tiszteletben tartotta ugyan, de a partmenti államokat arra ha- 
talmazta föl, hogy a keresztülviendő szabályozásért kárpótlás fejében mind- 
addig hajóvámot szedhessenek, míg a szabályozásra költött tőke kamataival 
együtt meg nem térül. 1873-ban a sellőket ezen az alapon ujból megvizsgálták 
s ezen a vizsgálaton Ausztria, Magyarország és Törökország kiküldöttei vettek 
részt. A dolog azonban ismét elhalasztódott s csak az orosz-török háború 
befejezése után, 1878-ban, tartott berlini nemzetközi conferentián került ismét 
szóba s végleges megállapodásra is. Ausztria-Magyarország 18783 julius 8-án 
először Szerbiával kötött külön szerződést a szabályozás némely módozataira 
nézve, anélkül azonban, hogy ez utóbbi államtól pénzáldozatokat igényelt 
volna; azután az egész szabályozási ügyet átrubázták az Osztrák-Magyar mo- 
narchiára, illetve annak egyik részére: Magyarországra s a magyar kir. kor- 
mány részére biztosították is azt a jogot, hogy a szabályozási költségek erejéig 
hajózási díjakat szedhessen. 
A munkálatok tulajdonképeni megkezdése előtt a magyar kormány 1879- 
ben még egyszer megvizsgáltatta a Duna alsó szakaszát külföldi szakértőkkel, 
a kikkel újabb szabályozási terveket készíttetett. Miután azonban ezek között 
és az előbbi, nevezetesen a nemzetközi szakértők között (1873) számos komoly 
eltérés merült fel, a munkálatok megkezdése megint csak késett, míg a magyar 
Közlekedésügyi Miniszterium végre 1883-ban Warnzawxpr Erwnő-t, akkor országos 
