31 



nuloga stoljeća. Razumije se, da svaki iztraživalac i obretnik od- 

 nosna bića posmatra uzročnicima odnosnih patologijskih procesa. 

 A jeli s pravom? Nipošto! Nalaz nekoga mikroba kod odre- 

 đene infekciozne bolesti nikako nas neovlaštuje, da toga mikroba 

 proklamiramo i uzročnikom te afekcije. Za taku legitimaciju 

 hoće se još nešto sasvim drugoga. 



Stojeći na čvrstoj bazi najstrože logike, pokazao je g. 1840. 

 He nie, koji uvjeti treba da su ispunjeni, hoćemo li kakovo para- 

 sitičko biće legitimirati kao jedinoga uzročnika određene uifek- 

 ciozne bolesti. Najprvo se takovo biće mora u svakom slučaju te 

 bolesti „konstantno nalaziti" u bolesnome tijelu i u konta- 

 gioznom materijalu. Ali takovo konstantno nalaženje još nije 

 dovoljno. Biće valja naime iz bolesnoga tijela ih iz kontagioznoga 

 materijala „izolirati"; a napokon sa izoliranim individuima 

 izvoditi pokuse, t. j. na zdravim organizmima prokušavati 

 njiliovu infekcionu snagu. Dakle su „konstantno nalaženje", 

 „čisto izoliranje" i „infekciozni pokus" s izoliranim 

 bićima tri postulata logike Henleove — a historija je nauka 

 o kontagijima, kaže Löffler, pokazala, da je i najmanje zane- 

 marenje tih neumoljivih zakona logike, unatoč neumornome na- 

 stojanju i gotovo mukotrpnome radu iztraživalaca, vodilo samo 

 do varavih rezultata, a da je u drugu ruku samo striktno 

 ispunjavanje Henleovih postulata privelo nauku do ko- 

 načnoga vehčanstvenoga triumfa. Faktum je, da su spomenuti 

 postulati još do g. 1860. samo za malen broj parasitičkih mikroba 

 kao uzročnika infekcioznih bolesti bili ispunjeni, naime za favus, 

 trihofitiju, pitirijaza i soor, dok ostali navodi o uzroč- 

 nicima svih drugih infekcioznih bolesti, posmatrani sa stajališta 

 Henleova, nijesu mogli imati, niti su faktično imali vrijednosti. 

 Za sve druge infekciozne bolesti valjalo je iz nova tražiti uzročnike. 

 Koje čudo, ako je u takim prilikama opet jenjavao intei-es oko 

 „contagiuma vivuma" ? Ta do šezdesete smo godine XIX. sto- 

 ljeća došli, a rezultati nauke još su tako mršavi. 



Sto je od sada najvećma bilo u prilog istraživanjima oko 

 etiologije infekcioznih bolesti, bijaše sve to veće proširivanje spoznaja 

 o mikroorganizmima, kako na općeno-biologijskom tako napose 

 na botaničkom polju. A u savezu s time valja svakako spo- 

 menuti, da je baš oko šezdesetih godina i nauk o „spontanom 

 postanju živih bića", („generatio aequivoca, heterogenesis") 



