vaiiredno važna spoznaja. Za kirurga bilo je uvijek najfatalnije 

 (a za bolesnika dakako još više), ako i-aua nije prima intentione 

 cijelila. nego je po srijedi došla gnjiloba, ili kako mi danas 

 kažemo „ozi ed na infekcija" ili „sepsa". Ako nauk Pa- 

 steurov stoji, onda do toga ne može doći, onemogući li se 

 invazija mikroba u ranu. Tako je posve logično sudio Lister, 

 i na bazi ispravnoga svoga suđenja zasnovao toliko spasonosnu 

 „antiseptiku" u kirurgiji, koja se je u našim danima usavršila 

 do potpune „aseptike", kojoj moderna kirurgija ima da zahvali 

 u prvom redu sve svoje velebne rezultate. 



Kako je napokon Pasteur pokazao, da svaka vrsta vrijenja 

 ima i svoga specifičnoga mikroba kao uzročnika, zar je čudo, da 

 se je moralo naslućivati s obzirom i na ono, što je već uglavljeno 

 bilo, da i svaka kužna bolest mora imati svoj specifični 

 »contagi um vivum", specifičnoga mikroba? Interes 

 je oko ovoga pitanja stao bivati opet sve veći u sredim šezdesetih 

 godina minuloga stoljeća prigodom jedne nove epidemije kolere,, 

 onda pod dojmom spoznaje, da je „trihinoza" parasitička bolest,, 

 i napokon, da su i brojnim biljnim bolestima uzročnici specifični 

 parasiti. Liječnici su od g. 1870. dalje stali svraćati pažnju imenito- 

 na t. ZV. „ozledne infekciozne bolesti" (Wundinfektionskrankheiten), 

 pa je osobito francusko-njemački rat odbacivao dosta materijala 

 za njihovo izučavanje. nalazima bakterija kod različnih pijemičnih 

 i septikemičnih procesa javljaju redom Rindfleisch, Reckling- 

 hausen, Waldeyer, Klebs i dr., a malo za tim nalaze opet 

 drugi istraživaoci bakterije u flegmonama, kod difteričnih, 

 erizipelatoznih i dr. procesa, tako Rirch-Hirschfeld^ 

 Eberth, Weigert i t. d. 



Nauk o bakterijelnoj naravi infekcioznih bolesti imao je dakle 

 već obilan dokazni materijal za sebe, ali je imao sveudilj još i 

 dosta protivnika. To su bili poimence ljudi, koji su bakterije kod 

 patoloških procesa posmatrali za nešto sasvim slučajnoga, akci- 

 dentelnoga, pa onda inače dosta znamenitih stručnjaka, koji 

 nijesu htjeli vjerovati u „s p e c i f i cit e t" bakterija, kojima nije 

 išlo u glavu, da i među bakterijama ima morfologijski i biolo- 

 gijski različnih vrsta kao i među drugim višim bićima. Ako ih u 

 istinu dakle nema, rekoše, onda ne može biti među njima ni speci- 

 fičnih uzročnika toliko različnih infekcioznih bolesti. Ta veliki je 

 Billroth još g. 187Ì. u omašnoj jednoj knjizi stajao na tome 



8 



