Vitalizam. 



Razmatranja o vitalizmu ne idu baš u prirodne naulje, ali 

 budući da se sa mnogih strana nastoji vitalističke nazore u biolo- 

 giju u užem smislu uvesti, treba zauzeti prema vitalizmu stajalište, 

 a da to učinimo, treba vitalizam karakterizirati i obilježiti njegov 

 odnošaj prema biologiji. 



Na pitanje, što je vitalizam, ne može se u kratko odgovoriti. 

 Pod vitalizmom različni autori različno razumijevaju. Karakteristično 

 je za autore, koji se vitalistima nazivaju, da se međusobno, 

 pobijaju i ime vitalist jedan drugome uskraćuju. Od prilike se 

 može vitalizam tako definirati, da je to poseban način shva- 

 tanja prirode organizama, po kojem se organizmi principijelno 

 razlikuju od anorganizama. Na pitanje, u čemu se ta principijelna 

 razlika organizama sastoji, odgovara svaki vitalist na svoj za- 

 sebni način, a vrlo mnogi i ne daju jasan odgovor, nego se za- 

 dovoljavaju konstatiranjem odnosno tvrdnjom, da takova razlika 

 postoji. Mnogi će se pitati, pa kako to, da se u sadanje vri- 

 jeme, gdje je nauka u izučavanju organizama toliko napredo- 

 vala, taj vitalizam pojavljuje, nakon toga, što se duže vremena slabo 

 o njemu čulo? Da to bolje razumijemo, potrebno je, da bar u 

 kratko sadašnju i prošlu situaciju u tom području razgledamo. 



Vrijedno je napomenuti, da je vitalizam tako star, koliko i 

 povjest biologije uopće. Tome se ne smijemo čuditi, jer to stoji 

 u uzanoj svezi s poznavanjem organizama t. j. sa stanjem pri- 

 rodnih nauka spec. biologije, a i s općenim filozofskim stajali- 

 štem svakoga vremena za se. Što je manje bilo specijalnoga zna- 

 nja, to je veći bio utjecaj filozofije. Osnovatelj vitafizma, a i je- 

 dan od najvažnijih sve do najnovijega doba, bio je Aristotel. 

 Svoja razmatranja o bivstvu organizama počinje Aristotel s pro- 

 blemom nad problemima: ontogenetskim razvojem organizama. 

 On je bio tako rekući epigenetičar, jer je na temelju opažanja 

 pisao, da dijelovi embrija ne postaju najednom, nego stupnje- 



