79 



vito jedan za drugim. Zametak se razvija, jer je u njemu takav 

 princip, jer ima takvu dušu (s|ji'|;o/ov). Na temelju onoga znanja, 

 što ga je Aristotel o živim bićima imao, izgleda takav zaključak 

 sasvim prirodan. Što je jednostavnije, nego uzeti takav princip, 

 koji i nije ništa drugo nego akumulacija i apstrakcija teoret- 

 skom analizom dobivenih elemenata. Na taj Aristotelov princip 

 (što je metafizičan, to mu nije najveća pogrješka) dušu ili ente- 

 leheju (svTsXs^sta) oslanja se, odnosno uzima je sa nekim pro- 

 mjenama, jedan od najodličnijih vitalista sadašnjosti (neovi- 

 talista) H. Driesch. Po Aristotelu je duša (enteleheja) uzrok tome, 

 što organizmi uopće jesu, što su baš takvi, kakvi jesu, i što se 

 baš tako ponašaju (vladaju), kako se ponašaju. To je, kako i 

 sam Driesch kaže, pravi i naivni vitalizam. 



Time bi zapravo bio problem života riješen. Drugo je pi- 

 tanje, odgovara li takav način riješenja duhu prirodnih nauka 

 i dali se zaista razumijevanju vitalnih procesa na taj način pri- 

 donosi. Na to odgovara mehanist, da tome nije tako, a vitalist, 

 da jest. Svaki ima sa svoga stajališta pravo. Aristotelov način 

 pojimanja vitaliteta uzdržao se sa malim varijacijama kroz čitavi 

 stari i srednji vijek, a i daleko u novi vijek. Pojam entelehije, 

 samo pod drugim oznakama (životni duh Paracelsijev, „anima 

 inscia" G. E. Stahl-a, „archeus influens", van Helmont-a) i t. d. 

 nalazimo kod mnogih filozofa prirodnjaka. Međutim je napre- 

 dak prirodnih nauka, osobito mehanike živo utjecao na način 

 shvatanja čitave prirode zajedno s organizmima, otuda je na- 

 stalo mašinsko (mehanističko) tumačenje života; za primjer mogu 

 služiti nauci Descartesa i Leibnitza. Isto tako, kao što su vi- 

 talisti u jednom smjeru predaleko išli, tako su mehanisti u 

 drugom. Spekulacija je bila jedno i drugo, nije je bilo solidne 

 podloge činjenica. Tek tijekom osamnaestoga stoljeća, pošto je 

 poznavanje organizama, njihove građe i funkcije napredovalo, 

 dobile su teorije života nešto realniji oblik, jer se je polje na 

 kome je vitalizam rastao, uvijek većma sužavalo. Ipak je bilo bi- 

 ologa, koji nijesu bili zadovoljni s mehanističkim tumačenjem 

 života — za mnoge je teško i reći jesu li vitalisti ili nijesu, jer 

 nije svaki vitahst, koji kaže, da se živo vrlo razlikuje od neživoga 

 (G. F. Wolff, G. L. L. Buffon, C. Bonnet, A. Haller etc.) Neovi- 

 talisti hoće silom od svih tih i mnogih drugih biologa učiniti vi- 

 tahste. Mehanističko shvaćanje života preotimalo je međutim sve 



