80 



više maha pod utiskom novih nalazaka na polju biokemije i 

 biofizike, Wöhleru (1828.) je uspjelo sintezom polučiti prvi organ- 

 ski spoj, time je odmah pala jedna čvrsta kula vitalista, naime 

 osobitost organskih spojeva prema anorganskim. Biokemija od- 

 nosno organska kemija i dalje je napredovala, ali prvi zanos 

 je prošao, jer se uz najsistematskiji i izdašniji rad nije dalje 

 došlo od predspojeva bjelančevine, što je mnogima oslabilo po- 

 uzdanje u kemiju, kao granu biologije. S pravom se primjećuje, 

 da je od bjelančevine do žive plazme još vrlo dalek put, a mnogi 

 (n. pr. Joh. Reinke) sumnjaju, dali će se započetim putem uopće, 

 doći do željenoga cilja; sta više oni drže, da je pitanje, dah je 

 principijelno mogućnost dana iz elemenata umjetno živi supstrat- 

 plazmu-sačiniti. Kao lijep primjer uspješnoga rada na biologiji 

 s pomoću fiziko-kemičkih metoda spominjem američkoga fiziologa 

 J. Loeba, kome je na taj način uspjelo već mnogo problema 

 riješiti. Spominjem već ovdje, da ih i među vitalistima ima, koji 

 dopuštaju mogućnost umjetne sinteze plazme {K. C. Schneider). 

 Vitalizam, koji ne bi priznavao, da je osnov životnoj funkciji ke- 

 mizam, danas ne može opstojati, to stoji izvan granica hipoteza. 

 Nitko ne tvrdi, da mi danas sve funkcije možemo na poznate 

 kemizme svesti — daleko je još do toga, ali to nije dokaz, da 

 do toga neće nikada ni doći. 



Osim toga, što je uspjelo pokazati, da se plazma (dakako mrtva, 

 no to stvar ne mijenja) sastoji iz istih onih elemenata, iz kojih je 

 (pored mnogih drugih) i čitavi anorganski svijet sagrađen, dokazano 

 je, da i za organizme vrijedi po R. Mayeru nađeni zakon o držanju 

 energije, dakle opet jedan vez između organskoga i anorganskoga 

 svijeta; nadalje: nije, bar do danas, u organizmima nađena 

 nikakova nova specifična energija, koje u anorganskome svijetu 

 ne bi bilo. Sve je to doprinijelo tome, da se je vitalizam, u ko- 

 liko ga još bilo, morao modificirati t. j. morao je sve većma 

 bivati negativan, skeptičan, bez da bi mogao dokazati opravda- 

 nost svoga opstanka, a to dokazivati nije nitko ni kušao. Ali 

 pretjeranost sa strane t. zv. mehanista održala je ipak i nadalje 

 vitalizam. Ne samo neki, nego i mnogi mehanisti (Moleschott, 

 Vogt, Büchner etc.) držali su u svom zanosu problem mnogo 

 lakšim, nego je zaista, pa su osim toga svoja mišljenja na suviše 

 dogmatičan način izlagali, a to je dražilo na otpor. 



Stari vitalizam (paleovitalizam) je propao. Posljednji i vrlo 



